Krajina príbehov

Varovanie bratov Grimmovcov

Aj v tlačenej verzii .

Objednať si môžete na stránke

www . fragment . sk

www.albatrosmedia.sk

Chris Colfer

Krajina príbehov – Varovanie bratov Grimmovcov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2017

Všetky práva sú vyhradené .

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv .

Venujem J. K. Rowlingovej, C. S. Lewisovi, Roaldovi Dahlovi, Eve Ibbotsonovej, L. Frankovi Baumovi, Jamesovi M. Barriemu, Lewisovi Carrollovi a všetkým úžasným autorom, ktorí naučili svet veriť v mágiu. Keď si spomeniem, koľko času som strávil skúmaním šatníkov, hľadaním druhej hviezdy vpravo a očakávaním pozvánky na Rokfort, nečudo, že som v škole nemal dobré známky.

Venujem aj všetkým učiteľom a knihovníkom, ktorí podporili túto sériu a zaradili ju do vyučovania. Znamená to pre mňa viac, než dokážem vyjadriť.

„Máte nepriateľov? Dobre. Znamená to, že ste sa v živote za niečo postavili.“

Winston Churchill

Prológ

Hostia Veľkej armády

1811, Čierny les, Rýnsky spolok

Nebolo záhadou, prečo sa táto časť kraja nazýva Čierny les. Nápadne tmavé listy a kôru stromov potme takmer nebolo vidieť. Jasný mesiac ako hanblivé dieťa vykúkal spoza oblakov, ale nikto si nemohol byť istý, čo číha v hustých lesoch.

Medzi stromami visel chlad ako závoj. Bol to odľahlý a starobylý kút lesa, korene tu siahali tak hlboko do pôdy, ako vysoko sa konáre vypínali k oblohe. Keby sa po zemi nevinul skromný chodník, zdalo by sa, že les ešte ľudské oko neuzrelo a ľudská ruka sa ho nedotkla.

Cez les ako delová guľa svišťal tmavý koč ťahaný štyrmi silnými koňmi. Na cestu mu svietili dva rozhojdané lampáše, vďaka ktorým pripomínal obrovskú obludu so žiariacimi očami. Popri koči cválali na koňoch dvaja francúzski vojaci Napoleonovej Grande Armée – Veľkej armády. Ich pestrofarebné uniformy halili čierne plášte – svet sa nemal dozvedieť, čo majú dnes večer za lubom.

Koč o chvíľu dorazil k rieke Rýn, nebezpečne blízko k výbojnému francúzskemu cisárstvu. Na brehu sa staval obrovský tábor, stovky francúzskych vojakov vztyčovali desiatky špicatých béžových stanov.

Dvaja vojaci, ktorí koč sprevádzali, zosadli z koní a otvorili na ňom dvere. Vytiahli von dvoch mužov. Muži mali ruky zviazané za chrbtami a na hlavách čierne vrecia. Chrčali a niečo tlmene vykrikovali – mali aj zapchaté ústa.

Vojaci ich dostrkali doprostred tábora do najväčšieho stanu. Spútaní muži aj so zahalenými tvárami vnímali, že v stane je svetlo, pod nohami cítili mäkký koberec. Vojaci ich sotili k dreveným stoličkám.

„J’ai amené les frères,“ počuli za sebou hlas jedného z vojakov.

„Merci, Capitaine,“ povedal ďalší hlas, tentoraz pred nimi. „Le général sera bientôt là.“

Mužom stiahli z hláv vrecia a odstránili látku, ktorou mali zapchaté ústa. Keď si ich oči zvykli na svetlo, za veľkým dreveným stolom uvideli vysokého svalnatého muža. Mal autoritatívne držanie tela a netváril sa vôbec priateľsky.

„Zdravím vás, bratia Grimmovci,“ oslovil ich vysoký muž s výrazným cudzím prízvukom. „Som plukovník Philippe Baton. Ďakujem, že ste prišli.“

Wilhelm a Jacob Grimmovci gánili na plukovníka. Boli pooškieraní a poudieraní, ich oblečenie nieslo stopy zlého zaobchádzania – očividne sem neprišli dobrovoľne.

„Mali sme vari na výber?“ spýtal sa Jacob a vypľul na koberec krv.

„Myslím, že s kapitánom De Langom a poručíkom Rembertom ste sa už zoznámili,“ povedal plukovník Baton a kývol na vojakov, ktorí ich sem priviedli.

„Zoznámili nie je najvýstižnejšie slovo,“ poznamenal Wilhelm.

„Boli sme k nim zdvorilí, teda spočiatku, oni však odmietli spolupracovať,“ oznámil kapitán De Lange plukovníkovi.

„Museli sme ich sem pozvať veľmi dôrazne,“ vysvetlil poručík Rembert.

Bratia sa poobzerali po stane – na to, že ho postavili len nedávno, bol pekne zariadený. V jednom rohu odtikávali nočný čas vysoké hodiny, po oboch stranách zadného vchodu horeli sviece v ligotavých svietnikoch a na drevenom stole bola rozložená veľká mapa Európy s francúzskymi vlajočkami zapichnutými na dobytých územiach.

„Čo od nás chcete?“ zvolal Jacob a mykal spútanými rukami.

„Keby ste nás chceli zabiť, už by ste to dávno urobili,“ pridal sa Wilhelm a aj on sa pokúšal vyslobodiť z povrazov.

Plukovník Baton sa na ich zlostné vystupovanie mrzuto zamračil. „Generál Marquis vás sem dnes nepozval preto, aby vám ublížil, ale aby vás požiadal o pomoc,“ povedal. „Na vašom mieste by som sa začal správať úctivejšie, aby si to nerozmyslel.“

Bratia Grimmovci na seba nervózne pozreli. Generál Jacques du Marquis patril k najobávanejším generálom Veľkej armády francúzskeho cisárstva. Už pri vyslovení jeho mena prechádzali všetkým po chrbte zimomriavky – ale čo od nich asi tak môže chcieť?

V stane bolo odrazu cítiť pižmo. Bratia Grimmovci vedeli, že ho zacítili aj vojaci, a znervózneli, hoci nikto nič nekomentoval.

„No teda, plukovník,“ ozval sa spred stranu tenký hlas. „Takto sa staráte o našich hostí?“ Bolo jasné, že ten človek ich celý čas počúval.

Generál Marquis vstúpil do stanu pomedzi svietniky a pri tom náhlom závane vzduchu sa zachveli plamene. Stan sa ihneď zaplnil silnou pižmovou vôňou veliteľovej kolínskej.

„Generál Jacques du Marquis?“ spýtal sa Jacob.

Na človeka s takou hrozivou povesťou bol jeho telesný zjav trochu sklamaním. Generál bol nízky muž s veľkými sivými očami a mohutnými rukami. Na hlave mu sedel okrúhly klobúk, širší ako jeho plecia, a na maličkej uniforme sa mu jagalo niekoľko vyznamenaní. Sňal si klobúk a položil ho na stôl, odhalil tak úplne holú hlavu. Nenútene sa usadil vo veľkom kresle za stolom a zložil si ruky na bruchu.

„Kapitán De Lange, poručík Rembert, prosím, rozviažte našich hostí,“ prikázal generál Marquis. „Žijeme v krutých časoch, to však neznamená, že máme zabudnúť na pohostinnosť.“

Kapitán a poručík vykonali rozkaz. Generálovi sa na tvári zjavil príjemný úsmev, ale bratov Grimmovcov neoklamal – jeho očiam chýbal súcit.

„Prečo ste nás sem dovliekli?“ spýtal sa Wilhelm. „Nepredstavujeme hrozbu pre vás ani pre francúzske cisárstvo.“

„Sme akademici a spisovatelia! Nemáte od nás čo získať,“ povedal Jacob.

Generál sa krátko zasmial, potom si akoby rozpačito zakryl rukou ústa.

„To je pekný príbeh, ale ja viem viac,“ vyhlásil Marquis. „Sledoval som vás, bratia Grimmovci, a viem, že tak ako vždy vo vašich rozprávkach, aj vo vás je viac, než by sa na prvý pohľad zdalo. Donnez-moi le livre!“

Generál luskol prstami a plukovník Baton vytiahol zo stola veľkú knihu. Položil ju pred generála, až to zadunelo, a ten v nej začal listovať. Bratia Grimmovci knihu hneď spoznali – bola ich.

„Je vám táto kniha povedomá?“ spýtal sa generál Marquis.

„Je to naša zbierka rozprávok,“ odvetil Wilhelm.

„Oui.“ Generál nezdvihol hlavu od stránok. „Som váš veľký obdivovateľ, bratia Grimmovci. Vaše rozprávky sú také nápadité, také čarovné – kam na to všetko chodíte?“

Jacob s Wilhelmom na seba opatrne pozreli, stále si neboli istí, na čo naráža.

„Sú to len rozprávky,“ povedal Jacob. „Niektoré sú originálne, ale väčšinou sú to ľudové rozprávky, čo sa odovzdávajú z generácie na generáciu.“

Generál Marquis pomaly prikývol. „Ale kto ich odovzdáva?“ spýtal sa a zabuchol knihu. Príjemný úsmev mu zmizol z tváre a sivými očami strieľal z jedného brata na druhého.

Wilhelm ani Jacob netušili, akú odpoveď generál očakáva. „Rodiny, celé kultúry, deti, ich rodičia a…“

„Víly?“ vyslovil generál úplne vážne a na tvári sa mu nepohol jediný sval.

V stane zavládlo mrazivé ticho. Keď sa naťahovalo už nepríjemne dlho, Wilhelm pozrel na Jacoba a obaja sa silene zasmiali, aby odľahčili atmosféru.

„Víly?“ spýtal sa Wilhelm. „Myslíte si, že tie rozprávky sme počuli od víl?“

„Víly neexistujú, pán generál,“ vyhlásil Jacob.

Generálovi Marquisovi myklo ľavým okom – bratov ten tik prekvapil. Generál zavrel oči a pomaly si masíroval tvár, kým nervózny pohyb neprestal.

„Prepáčte, bratia Grimmovci,“ ospravedlnil sa generál s ďalším falošným úsmevom. „Vždy mi začne mykať okom, keď mi niekto klame.“

„My vám neklameme, generál,“ povedal Jacob. „Ale ak vás naše rozprávky presvedčili o niečom inom, tak ste nám práve nesmierne polichotili…“

„TICHO!“ prikázal generál Marquis a oko mu znovu začalo poskakovať. „Nerobte zo mňa hlupáka, bratia Grimmovci, lebo ja nie som hlupák! Už dlhšie vás sledujeme. Vieme o tej žiariacej žene, čo vám nosí príbehy!“

Bratia Grimmovci znehybneli. Zrýchlil sa im tep, na čele sa im zjavili kvapky potu. Obaja celé roky zachovávali sľub mlčanlivosti, ale najväčšie tajomstvo ich života predsa vyšlo najavo.

„Eee… žiariaca žena?“ zopakoval Wilhelm. „Generál, počujete sa? Toto je smiešne.“

„Moji muži ju videli na vlastné oči,“ povedal generál Marquis. „Jej šaty sa jagajú ako nočná obloha, vo vlasoch má biele kvety a nosí dlhú krištáľovú paličku – a vždy vám prinesie nový príbeh do vašich kníh. Lenže odkiaľ je? Toto mi nedá pokoja. Prezrel som všetky mapy, ktoré mám, a dospel som k záveru, že prichádza z miesta, ktoré na nijakej mape nevidím.“

Wilhelm a Jacob pokrútili hlavami, zúfalo sa pokúšali poprieť všetko, čo povedal. Lenže ako sa dá poprieť pravda?

„Vy vojaci ste všetci rovnakí,“ ozval sa Jacob. „Už ste dobyli polovicu známeho sveta, no aj tak chcete viac – preto si vymýšľate! Ako keď kráľ Artuš túžil po svätom gráli…“

„Apportez-moi l’oeuf!“ prikázal generál Marquis.

Kapitán De Lange a poručík Rembert vystúpili zo stanu a o chvíľu sa vrátili s ťažkou debnou obmotanou reťazami. Vyložili ju na stôl priamo pred generála Marquisa.

Generál siahol pod uniformu a vytiahol kľúč, ktorý nosil zavesený na krku. Odomkol reťaze a otvoril debnu. Najprv vybral biele hodvábne rukavice a natiahol si ich. Siahol hlbšie do debny a vybral velikánske vajce z najčistejšieho zlata, aké kedy bratia videli. Zlaté vajce očividne nebolo z tohto sveta.

„Nie je to najkrajšia vec, akú ste kedy videli?“ spýtal sa generál Marquis. Pri pohľade na zlaté vajce bol takmer v tranze. „Som presvedčený, že toto je len začiatok. Iba malý príklad zázrakov, čo čakajú vo svete, z ktorého pochádzajú vaše príbehy, bratia Grimmovci. A presne do toho sveta nás zavediete.“

„My vás tam nemôžeme zaviesť,“ ohradil sa Jacob. Pokúsil sa vstať, ale poručík Rembert ho posadil naspäť na stoličku.

„Kmotrička víla – žiariaca žena, o ktorej hovoríte – nám nosí príbehy zo svojho sveta,“ povedal Wilhelm.

„Len ona dokáže cestovať medzi svetmi. Nikdy sme tam neboli a nemôžeme vás tam zobrať,“ dodal Jacob.

„Ako ste vôbec získali toto vajce?“ spýtal sa Wilhelm.

Generál Marquis opatrne vrátil zlaté vajce naspäť do debny. „Od vašej ďalšej známej, druhej ženy, ktorá vám nosí príbehy. Apportez-moi corps de la femme oiseau!“

Plukovník Baton vyšiel zo stanu a o chvíľu sa vrátil a ťahal za sebou voz s mrežami. Strhol z neho plachtu a bratia Grimmovci zhíkli. Vo voze ležalo mŕtve telo Matky husi.

„Čo ste jej spravili?“ skríkol Wilhelm a pokúsil sa postaviť, ale vojak ho pridržal na stoličke.

„Žiaľ, otrávila sa v miestnom hostinci,“ odvetil generál Marquis bez výčitiek svedomia. „Je to smutné, že nás opustila, lebo bola naozaj plná života, ale všeličo sa stáva. Vajce sme našli u nej. Takže mi zišlo na um, že ak sa dokázala presúvať medzi svetmi táto stará pijanka, určite to dokážete aj vy dvaja.“

Bratia očerveneli a chveli sa im nozdry. „A čo spravíte, keď sa tam dostanete? Obsadíte rozprávkový svet a pripojíte ho k francúzskemu cisárstvu?“ spýtal sa Wilhelm.

„Isteže,“ vyhlásil generál Marquis, ako keby to malo byť každému jasné.

„To by sa vám aj tak nepodarilo!“ zvolal Jacob. „V tom svete žijú ľudia a bytosti, aké si ani neviete predstaviť! Ľudia a bytosti, ktoré sú mocnejšie než vy! Vaše vojsko čaká skaza, len čo tam vkročíte.“

Generál Marquis sa znovu zasmial. „To je veľmi nepravdepodobné, bratia Grimmovci. Viete, Veľká armáda plánuje mohutnú ofenzívu – do konca roka chceme obsadiť mnohé nedobyté oblasti. Rozprávkový svet je len odrobinkou z koláča, o ktorý nám ide. Už v tejto chvíli, kým sa rozprávame, cvičia tisícky francúzskych vojakov, z ktorých vytvoríme najväčšie vojsko, aké kedy videl svet. Dosť pochybujem, že by sa nám niekto mohol postaviť do cesty – ani Egypťania, ani Rusi, ani Rakúšania, a rozhodne nie banda víl a goblinov.“

„Takže čo od nás očakávate?“ spýtal sa Wilhelm. „Čo ak vám nemôžeme zaručiť prechod do druhého sveta?“

Generál sa usmial, ale tentoraz úprimne. Oči sa mu naplnili chamtivosťou, keď im konečne povedal, čo chce.

„Máte dva mesiace na to, aby ste našli cestu do sveta príbehov, bratia Grimmovci!“ vyhlásil Marquis.

„Ale čo ak sa nám to nepodarí?“ spýtal sa Jacob. „Ako som už povedal, Kmotrička víla je veľmi záhadná. Možno ju už nikdy neuvidíme.“

Generál na nich chladne a zlovestne zazrel. „Ale no tak, bratia Grimmovci,“ povedal. „Podarí sa vám to, lebo od vás závisí budúcnosť vašich priateľov a rodiny. Som si celkom istý, že ich nesklamete.“

V napätej atmosfére zaznelo tiché odfrknutie – ale nevydal ho ani jeden z bratov. Jacob pozrel na voz s mrežami a uvidel, že Matka hus mľaskla perami. Všetci v stane sa prekvapene pozerali, ako sa preberá k životu, sťaby sa prebúdzala z dlhého spánku.

„Kde to som?“ spýtala sa. Posadila sa a pošúchala si hlavu. Ponaťahovala si krk a zhlboka zívla. „Och, to nie, vari Španielsko spustilo ďalšiu inkvizíciu? Ako dlho som bola mimo?“

Generál pomaly vstal a nechápavo vytreštil oči. „Ako je to možné? Veď ju otrávili!“ zamrmlal si pod nos.

„Nepovedala by som, že otrávili… tuším mi len trochu viac naliali,“ povedala Matka hus a poobzerala sa po stane. „Takže tak. Pamätám si, že som sedela vo svojej obľúbenej pivárni v Bavorsku. Krčmár tam nešetrí – volá sa Lester, je to správny chlap a môj starý kamarát. Vždy som vravela, že ak niekedy budem mať dieťa, tak ho po ňom pomenujem – počkať! Jacob? Willy? Pre Merlina, čo tu vy dvaja robíte?“

„Uniesli nás!“ oznámil jej Jacob. „Títo muži chcú o dva mesiace prepadnúť rozprávkový svet. Ak im nepovieme, ako sa tam môžu dostať, ublížia našej rodine!“

Matka hus otvorila ústa a prechádzala pohľadom od bratov k vojakom a naspäť. Mala čo robiť, aby sa vôbec udržala pri vedomí, ale túto informáciu pochopila a zakrútila sa jej z nej hlava.

„Ale… ale… ale odkiaľ vedia…?“

„Sledovali nás,“ odvetil Jacob. „Všetkých nás sledovali – majú tvoje zlaté vajce! Zhromaždili obrovské vojsko a v mene Francúzska chcú dobyť rozprávkový svet…“

„Ticho!“ skríkol plukovník Baton na bratov.

Generál Marquis zdvihol ruku, aby umlčal plukovníka. „Nie, plukovník, to je v poriadku. Táto žena pomôže našim priateľom splniť našu žiadosť. Napokon, ani ona nechce, aby sa rodine Grimmovcov niečo stalo.“

Nakukol cez mreže, ako keby tam bolo zviera. Matka hus sa už prebudila na rôznych podivných miestach a v rôznych podivných situáciách, ale toto bol vrchol. Vždy sa obávala, že tajomstvo jej sveta vyjde najavo, no nikdy jej ani na um nezišlo, že to bude za takýchto hrozivých okolností.

Očerveneli jej líca a zmocnila sa jej panika. „Musím zmiznúť!“ vyhlásila. Vystrela ruku a zlaté vajce sa zdvihlo z debny a preletelo do voza, v ktorom sedela. Zablyslo sa a Matka hus aj zlaté vajce sa vyparili.

Vojaci okolo stanu začali kričať, ale generál sa ani nepohol. V očiach mu silnelo rozhodnutie, keď sa díval na voz, z ktorého zmizla Matka hus – také čosi ešte nevidel. Tým sa len potvrdilo, že cieľ jeho nových výbojov, ten zázračný svet, existuje.

„Général, quelles sont vos instructions?“ spýtal sa plukovník Baton, celý dychtivý po ďalších rozkazoch.

Generál sklonil hlavu a rozhodol sa. „Emmenez-les!“ zvolal a ukázal na bratov Grimmovcov. Ani sa nenazdali a znovu mali zapchaté ústa, ruky spútané za chrbtom a na hlavách vrecia.

„Dva mesiace, bratia Grimmovci,“ povedal generál a nedokázal odtrhnúť oči od voza. „Do dvoch mesiacov nájdete priechod, inak sa budete musieť pozerať, ako osobne zabijem všetkých, ktorých máte radi!“

Bratia Grimmovci zastonali vo vreciach. Kapitán De Lange a poručík Rembert ich zdvihli na nohy a vyvliekli zo stanu. Celým táborom sa ozývali tlmené stony, keď ich strčili do voza a odviezli do tmavého lesa.

Generál Marquis sa oprel v kresle. Spokojne vzdychol, keď sa mu konečne upokojilo srdce aj myseľ. Pozrel na knihu bratov Grimmovcov na stole a ticho sa zasmial. Rozprávkový svet mu prvý raz nepripadal ako fantastický a prehnane ambiciózny cieľ – bol na dosah.

Generál zobral z mapy Európy jednu francúzsku vlajočku a zapichol ju do obálky knihy. Bratia Grimmovci majú možno pravdu – možno sú v rozprávkovom svete bytosti, aké si nevie predstaviť –, ale teraz si ich už predstavuje…

Prvá kapitola

Bude to poučné

Bolo pol jednej v noci a na ulici Sycamore Drive sa svietilo iba v jedinom okne. V dome, ktorý patril doktorovi Robertovi Gordonovi, sa za oknom na poschodí pohyboval tieň. Bol to doktorov nevlastný syn Conner Bailey, ktorý nepokojne chodil po svojej izbe. Už niekoľko mesiacov vedel, že pocestuje do Európy, ale balenie si odkladal na poslednú chvíľu.

Odkladaniu povinností nepomohli ani reprízy napínavého televízneho seriálu, ktorého dej sa odohrával vo vesmíre. Conner nedokázal odtrhnúť oči od kapitánky vesmírnej lode, ktorá viedla svoju posádku na úteku pred nebezpečnými mimozemšťanmi. No len čo pozrel na hodiny a došlo mu, že má už iba sedem hodín a potom musí byť na letisku, s ťažkým srdcom vypol televízor a sústredil sa na balenie.

„Uvažujme,“ zamrmlal Conner. „V Nemecku budem tri dni… takže to vyzerá, že budem potrebovať dvanásť párov ponožiek.“ Sebaisto prikývol a hodil si do kufra spomínané ponožky. „Človek nikdy nevie, koľko je na európskych chodníkoch mlák.“

Conner si z bielizníka vylovil asi zo desať boxeriek a vyložil si ich na posteľ. Bolo to viac, než potreboval, ale po traumatickom zážitku z nocovania v škôlke, ktoré sa skončilo mokrou posteľou, už vedel, že pri balení spodnej bielizne treba rátať so všetkým.

„Okej, asi mám všetko,“ vydýchol si a spočítal veci v kufri. „Sedem tričiek, štyri svetre, kameň pre šťastie, dva šály, druhý kameň pre šťastie, boxerky, ponožky, pyžamo, pokerový žetón pre šťastie aj zubnú kefku.“

Poobzeral sa po izbe a uvažoval, čo také ešte môže mladý človek v Európe potrebovať.

„Jasné, nohavice!“ zvolal, celý rád, že mu to zišlo na um. „Potrebujem nohavice!“

Keď pridal do kufra pár prepotrebných nohavíc, posadil sa na kraj postele a zhlboka sa nadýchol. Tvár mu rozžiaril široký chlapčenský úsmev. Nedokázal potlačiť nadšenie. Tak sa teší!

Na záver školského roka si ho riaditeľka pani Petersová zavolala k sebe a predostrela mu veľmi lákavú ponuku.

Conner sa spočiatku vyplašil. „Spravil som niečo zlé?“ opýtal sa, keď si v riaditeľni sadol.

„Pán Bailey. Prečo mi túto otázku kladiete, vždy keď vás zavolám?“ pozrela naňho ponad okuliare.

„Prepáčte. Asi len zo zvyku,“ pokrčil plecami.

„Tentoraz mám na rozhovor s vami dva dôvody,“ pokračovala riaditeľka. „Po prvé, chcem sa opýtať, ako si Alex zvykla na svoju novú školu v… vo Vermonte? Zabudla som, kam presne odišla.“

Conner naprázdno preglgol a vytreštil oči. „A… áno!“ vyhŕkol. Občas zabudol, čo presne jeho rodina nahovorila okoliu o sestrinom zmiznutí. „Je tam veľmi spokojná! Ešte nikde jej nebolo tak dobre.“

Pani Petersová si zahryzla do pery a prikývla. Akoby ju to takmer sklamalo. „No, to jej prajem,“ zamrmlala. „Hoci občas by som bola radšej, keby sa vrátila a znovu zaradila medzi našich študentov. Ale vaša mama mi rozprávala, koľko vzdelávacích programov tam výnimoční študenti majú na výber, tak som si istá, že Alex si ich užíva.“

„Presne, užíva si,“ prikývol Conner a pre istotu sa vyhol riaditeľkinmu pohľadu. „Navyše, Alex odjakživa milovala stromy… a javorový sirup… takže vo Vermonte sa má ako v raji.“

„Chápem.“ Pani Petersová skúmavo prižmúrila oči. „A býva u vašej starkej? Dobre som to pochopila?“

„Presne, býva u starkej… ktorá tiež miluje stromy a javorový sirup. Asi to máme v rodine,“ pokrčil Conner plecami a pozrel kamsi doprava. Sekundu si nebol istý, ktorým smerom ľudia pozerajú, keď klamú, a ovládla ho panika. Niečo o tom zachytil v telke.

„V tom prípade jej odovzdajte moje srdečné pozdravy a poproste ju, aby nás prišla pozrieť, keď sa nabudúce ocitne v našom meste,“ usmiala sa pani Petersová.

„Odovzdám,“ horlivo prikyvoval Conner, celý rád, že riaditeľka chce zmeniť tému.

„A teraz prejdem k druhému dôvodu, pre ktorý som vás sem zavolala.“ Pani Petersová sa vystrela ako pravítko a posunula k nemu po stole akýsi leták. „Ozval sa mi bývalý kolega, ktorý učí angličtinu vo Frankfurte, to je v Nemecku. Zdá sa, že Berlínska univerzita objavila časovú kapsulu, ktorá patrila bratom Grimmovcom. Predpokladám, že viete, o koho ide. V šiestej triede sme ich na hodinách spomínali.“

„Jasné, ako by som nevedel! Moja starká ich dobre poznala!“ zvolal Conner.

„Prosím?“

Conner sa mykol a chvíľu na ňu nemo pozeral. Ako mohol byť taký neopatrný? „No… akože… jasné, na tie vaše hodiny si spomínam,“ zahováral. „Grimmovci… to boli rozprávkari, však? Starká nám čítavala ich príbehy.“

„Aha,“ usmiala sa znovu pani Petersová – na Connerove čudáctva si už tak zvykla, že ani toto tvrdenie jej nezišlo na um spochybniť. „Podľa Berlínskej univerzity sa v tej časovej kapsule ukrývajú tri nové rozprávky!“

„To je úžasné!“ úprimne sa nadchol Conner. Vedel, že rovnako by reagovala aj jeho sestra.

„Súhlasím s vami,“ prikývla pani Petersová. „A čo je ešte lepšie, Berlínska univerzita usporiada slávnostné verejné čítanie, na ktorom tieto príbehy zaznejú. V septembri, tri týždne po začiatku nového školského roka, prečítajú rozprávky verejne na cintoríne pri kostole St. Matthäus-Kirhof, kde sú bratia Grimmovci pochovaní.“

„Všetko samé super správy,“ usmial sa Conner. „Lenže čo to má spoločné so mnou?“

„No, keďže ste sa sám stali akoby rozprávkarom…“

Conner sa neisto zasmial a pozrel kamsi doľava. Netušil, aký veľký kompliment to od riaditeľky je.

„Myslela som, že by vás zaujímal výlet, ktorý plánujem.“ Posunula leták ešte bližšie k nemu. „Rozhodla som sa vziať so sebou pár vybraných študentov – takých ako vy, ktorí sa vášnivo zaujímajú o písanie a rozprávanie príbehov – do Berlína. Budeme medzi poslucháčmi, ktorí si ako prví vypočujú tie nové rozprávky.“

Conner zdvihol leták a s otvorenými ústami sa naň zadíval. „To znie úplne parádne!“ zvolal. Otvoril ho a hltal očami atrakcie Berlína. „Pôjdeme aj do nočných klubov?“

„Žiaľ, školská rada nerada vidí, keď žiaci pri akomkoľvek výlete vymeškajú viac než týždeň. Takže tie nočné kluby nám nehrozia. Budeme tam len tri dni, no myslím, že je to aj tak príležitosť, akú by ste si nemali dať ujsť,“ vyhlásila pani Petersová. „Mám taký pocit, že na nás čaká krásny kus histórie.“

Connerovi pohasol úsmev, len čo si všimol cenu na letáku. Nebola nízka.

„Hm, je to nejaký drahý školský výlet,“ poznamenal.

„Nuž, cestovanie nikoho nevyjde lacno,“ prikývla pani Petersová. „Ale škola by mohla usporiadať dobrovoľnú zbierku, dám vám informácie a vy…“

„Jaj, počkať! Stále zabúdam, že moja mama si nedávno vzala lekára! Už nie sme chudobní!“ vyhlásil Conner a na tvár sa mu vrátil úsmev. „Na druhej strane, možno tie peniaze nepatria aj mne. Budem si ich musieť vypýtať. Ešte sa celkom neorientujem v tom, čo znamená byť nevlastným synom.“

Pani Petersová nadvihla obočie a dvakrát zažmurkala. Nebola si istá, čo má na to povedať. „Predpokladám, že to budete musieť prebrať s rodičmi, ale na spodku toho letáku je číslo do riaditeľne, keby ste potrebovali pomoc pri presviedčaní.“ Tentoraz žmurkla iba raz a sprisahanecky.

„Vďaka, pani riaditeľka,“ povedal jej Conner. „A koho chcete ešte vziať do Berlína?“

„Už len zopár študentov,“ odvetila. „Na vlastnej škode som sa poučila, že jeden učiteľ zvládne na výlete maximálne šesť kusov žiactva. Inak hrozí, že sa zopakujú scény z knihy Pán múch.“

„Rozumiem,“ prisvedčil Conner. Nedokázal si z hlavy vyhnať predstavu, ako zdivočení šiestaci priväzujú pani Petersovú ku kolu a grilujú si ju na ohni.

„Ale rozhodne s nami pôjde Bree Campbellová,“ dodala riaditeľka. „Myslím, že s vami chodí na angličtinu k pani Yorkovej, však?“

Connerovi sa rozbúchalo srdce. Líca mu očerveneli a musel stisnúť pery, aby sa nezaškeril od ucha k uchu. „Výborne,“ hlesol a v hlave mu kričal vnútorný hlas: Panebože, Bree Campbellová pôjde so mnou do Nemecka! To je super! Nič lepšie si ani nemôžem priať!

„Aj ona veľmi dobre píše. Viem si predstaviť, že vy dvaja by ste spolu mohli pekne vychádzať,“ vyhlásila pani Petersová, ktorá ani netušila, že Connerovi skáče pulz. „Dúfam, že s nami budete môcť ísť. No a teraz vás poprosím, vráťte sa na vyučovanie.“

Conner prikývol, vstal a prikyvoval ešte celou cestou na biológiu. Nerozumel, prečo sa v miestnosti zakaždým rozhorúčil vzduch, keď uvidel Bree Campbellovú alebo čo len začul jej meno. Ani si nebol istý, čo k nej vlastne cíti – z nejakého dôvodu sa na ňu však vždy tešil a veľmi túžil, aby sa aj ona tešila naňho. Nedokázal si to vysvetliť, aj keď si nad tým často lámal hlavu. Len jedno bolo isté: Musí ísť do Nemecka!

Keď o výlete povedal doma, mama s otčimom reagovali najlepšie, ako si vedel predstaviť.

„Skutočne by to mohlo byť veľmi poučné,“ zdôrazňoval im Conner. „Nemecko je krajina s bohatými dejinami. Tuším tam kedysi bola nejaká vojna a… pustíte ma? Prosím…“

Charlotte s Bobom sedeli na pohovke pred ním a čítali si leták. Obaja sa práve vrátili z práce v detskej nemocnici a ani sa nestihli prezliecť zo zdravotníckeho odevu, už ich prepadol nekonečne nadšený Conner.

„Mohol by to byť super výlet,“ prikyvovala Charlotte. „Tvoj ocko by sa veľmi tešil, keby sa bol dozvedel o časovej kapsule bratov Grimmovcov.“

„Veď práve! Veď práve! Preto tam musím ísť – nech to zažije aspoň jeden človek z našej rodiny! Prosím, prosím,“ modlikal a poskakoval na mieste. Vždy keď ich Conner o niečo žiadal, správal sa ako malá čivava.

Zaváhali len na chvíľočku, ale Connerovi to pripadalo ako hodina. „No tak, nepokazte mi to! Alex má šťastie, môže žiť v rozprávkovom svete, a ja nemôžem ísť ani len na školský výlet do Nemecka?“

„Isteže môžeš,“ povedala Charlotte.

„HURÁ!“ zvolal Conner a víťazne zdvihol päste.

„Ale budeš si to musieť financovať sám,“ rýchlo dodala mama.

Connerovi klesli ruky a spľasol ako prepichnutý balón. „Mám trinásť rokov, nemôžem si dovoliť cestu do Európy!“

„To je pravda, ale odkedy sme sa presťahovali do Bobovho domu, dostávaš vreckové za to, že pomáhaš v domácnosti. Navyše, skôr ako sa nazdáš, osláviš štrnáste narodeniny,“ povedala Charlotte, akoby v duchu počítala. „Ak tieto peniaze prirátaš k nejakej dobrovoľnej zbierke v škole, budeš si môcť zaplatiť…“

„Polovicu výletu,“ vzdychol Conner. Už mal dávno vypočítané všetky možnosti, aké si vedel od rodičov predstaviť. „Takže sa dostanem do Nemecka, ale už sa odtiaľ nebudem môcť vrátiť.“

Bob pozrel na leták a pokrčil plecami. „Charlotte, čo keby sme mu druhú polovicu doložili my? Je to naozaj výnimočná príležitosť. Okrem toho je Conner veľmi dobré dieťa, myslím, že nezaškodí, ak ho trošku odmeníme.“

„Vďaka, Bob! Mami, počuješ, čo ti hovorí manžel?“ Conner gestikuloval, ako keby na pristávacej dráhe dával signály lietadlu.

Charlotte sa nad tým zamyslela. „Nie som proti,“ odvetila. „Ak si polovicu zarobíš a dáš nám tak najavo, že ti na tom výlete naozaj záleží, zvyšok ti doložíme. Platí?“

Conner sa až zachádzal od radosti. „Ďakujem, ďakujem, ste super!“ zvolal a obom im podal ruku. „Je mi cťou uzavrieť s vami túto dohodu.“

A tak po štyroch mesiacoch sporenia vreckového, po starostlivom odkladaní peňazí, ktoré dostal na narodeniny, a po účasti na školských zbierkach, presnejšie dobročinnom predaji sladkostí, zákuskov a otrasnej keramiky (väčšinu z nej si kúpili Charlotte s Bobom) mal Conner zarobenú polovicu peňazí potrebných na cestu do Nemecka.

Na začiatku týždňa pred odchodom, keď sa už mal Conner pomaly baliť, vošiel mu do izby Bob a priniesol ďalšie prekvapenie. Na Connerovu posteľ položil starý a veľmi zaprášený kufor. Kufor bol hnedý, pokrytý množstvom nálepiek zo slávnych kútov sveta a smrdel ako staré ponožky.

Bob si založil ruky v bok a hrdo na tú rárohu pozrel. „Tak, tu ju máš!“ vyhlásil.

„Čo to je?“ krútil hlavou Conner. „Rakva?“

„Nie, to je kufor, s ktorým som po vysokej cestoval po Európe.“ Bob ho nežne pohladkal, akoby láskal starého psa. „Zažili sme spolu veľa dobrodružstiev a prešli kusisko sveta. Tak mi napadlo, že by si si ju mohol vziať do Nemecka.“

Conner si nevedel predstaviť, ako sa s takým niečím trepe cez oceán – šokovalo ho už to, že kufor sa okamžite nerozložil ako múmia, ktorú po tisícročiach prvý raz vystavili živlom. „Neviem, čo na to povedať, Bob,“ odkašlal si a zakryl rozpaky neúprimným úsmevom. Nemohol kufor odmietnuť, veď Bob mu veľkoryso pomohol s financovaním výletu.

„Nemusíš mi ďakovať,“ odvetil Bob. Ešteže tak, lebo poďakovanie bolo to posledné, čo by Connerovi zišlo na um. „Len mi urob láskavosť a nalep na moju starú kamarátku nejakú nálepku z Berlína.“

„To je… kufor ženského rodu?“

„Jasné, volá sa Betsy.“ To už Bob vychádzal z Connerovej izby. „Požičiam ti ju, dobre sa o ňu staraj. Ozaj, aby som nezabudol, na ľavú pracku musíš poriadne zatlačiť, inak sa nezamkne. Len sa dobre zapri a je to.“

Koncom týždňa sa Conner prakticky presvedčil, čo mal Bob na mysli, keď sa márne pokúšal zavrieť starú Betsy, obohatenú o ďalší pár nohavíc. Dobre sa zaprel, nie raz, ale až trikrát, div ho neseklo v krížoch, no napokon musel ustúpiť on.

„Dobre, tak beriem len šesť párov ponožiek, štyri tričká, päť boxeriek, dva svetre, pyžamo, žetón pre šťastie, zubnú kefku a jeden kameň pre šťastie mi postačí,“ zamrmlal. Zvyšné predmety vytiahol z kufra a balenie bolo hotové.

Už dávno mal spať, ale tentoraz sa mu žiadalo zostať hore o niečo dlhšie. Chcel cítiť príjemnú cestovnú horúčku. Rád si predstavoval, aký bude ten výlet do Nemecka, bol to totiž dobrý spôsob, ako sa zbaviť mrzutých myšlienok, ktoré ho v poslednom čase prenasledovali. Keď sa teraz poobzeral po izbe a započúval sa do absolútneho ticha, čo vládlo v dome, pocítil smútok, čo už dávnejšie potláčal. Niečo tu totiž chýbalo… jeho sestra.

Conner otvoril okno na izbe, aby dnu vpustil nejaké zvuky. Ulica Sycamore Drive však bola rovnako tichá ako dom a nenačerpal z nej útechu. Zadíval sa na hviezdy. Ktovie, či ich z miesta, kde sa práve nachádza, vidí aj Alex? Možnože je celá Krajina príbehov na jednej z hviezd, ktoré teraz pozoruje, ale vedci ju ešte neobjavili. No nebol by to parádny objav? Keby zistil, že ho od sestry delia svetelné roky, a nie celé rozmery?

Keď už Conner nevládal znášať samotu, položil si otázku: „Ktovie, či Alex spí?“

Potichu zišiel dolu schodmi do obývačky. Viselo tam veľké zrkadlo v zlatom ráme, malo pre seba vyhradenú celú jednu stenu. To zrkadlo im darovala starká, keď boli naposledy spolu – jediný predmet, ktorý dvojčatám umožňoval komunikovať, keď boli každý v inom svete.

Dotkol sa zlatého rámu a ten sa rozžiaril. Vždy sa takto mihotal niekoľko minút, potom sa v zrkadle objavila Alex. A ak sa neobjavila, rám prestal svetielkovať. Dnes v noci neprišla.

„Asi je zaneprázdnená,“ zašepkal Conner. „Stále má veľa práce.“

Keď sa po svojom poslednom dobrodružstve vo svete rozprávok vrátil domov, každý deň sa niekoľko hodín rozprával so sestrou pred zrkadlom. Opisovala mu, čo všetko ju starká učí, aké kúzla už postupne zvládla. On jej hovoril, čo bolo v škole, a chválil sa, čo nové vie – ale jej historky boli zakaždým zaujímavejšie.

Žiaľ, ako sa Alex zžívala s rozprávkovou ríšou, rozhovory dvojčiat boli čoraz zriedkavejšie. Občas prešiel aj týždeň bez toho, aby si povedali slovo. Connerovi neraz zišlo na um, či ho Alex ešte vôbec má rada. Vždy vedel, že jedného dňa dospejú a každý z nich bude žiť vlastný život – no nepredstavoval si, že to príde tak skoro.

Conner sa znovu dotkol zrkadla a čakal. Dúfal, že sestra príde. Nechcel sa vydať na cestu do Nemecka, skôr než sa s ňou rozlúči.

„No, asi jej o tom budem musieť porozprávať, keď sa vrátim,“ vzdychol a zamieril do postele.

Došiel ku schodom a vtom za sebou začul tichý hlas: „Conner? Si tam?“

Rozbehol sa späť k zrkadlu, srdce mu len tak poskakovalo. Za sklom rovno pred ním stála jeho sestra. Na hlave mala čelenku spletenú z bielych karafiátov a oblečená bola v jagavých šatách, modrých ako obloha. Vyzerala veselá, ale Conner na nej videl stopy únavy.

„Ahoj, Alex! Ako žiješ?“ zvolal.

„Super,“ so širokým úsmevom odpovedala sestra. Bolo jasné, že sa mu teší rovnako ako on jej. „Prečo si ešte hore?“

„Nedarilo sa mi zaspať,“ priznal Conner. „Asi od nedočkavosti.“

Alex zmraštila čelo. „Od nedočkavosti? Čo sa deje?“ Skôr než jej Conner stihol odpovedať, plesla sa po čele. „No pravdaže, zajtra ideš do Nemecka, však?“

„Hej,“ prikývol Conner. „Už je to vlastne dnes. U nás je strašne neskoro.“

„Celkom som na tú tvoju cestu zabudla, prepáč,“ vzdychla Alex. Vyčítala si, že jej to vykĺzlo z hlavy.

„V pohode,“ upokojil ju Conner. Vôbec ho to netrápilo, bol rád, že ju konečne vidí.

„Mala som vyučovanie kúziel a okrem toho sa musím pripravovať na ten hlúpy inauguračný ples víl,“ vzdychla. „Je toho strašne veľa.“ Pošúchala si ustaté oči. „Vieš, že som dokonca zabudla, že máme narodeniny? Totálne choré, nie? Starká a Matka hus mi upiekli tortu a ja som sa ich opýtala prečo!“

Tentoraz zmraštil čelo Conner. „Inauguračný ples víl? Čo to je?“

„Veľká slávnosť, ktorú usporiadala Veľrada víl na počesť môjho prijatia,“ odvetila Alex, akoby o nič nešlo.

„Prijali ťa do Veľrady víl?!“ zhíkol Conner. „Alex, to je neuveriteľné! Určite si najmladšia víla, akej sa to kedy podarilo.“

Alex sa na tvári zjavil hrdý a dychtivý úsmev. „Máš pravdu,“ prisvedčila. „Ale starká si myslí, že už som na to pripravená. Ja by som to s takou istotou netvrdila, podľa mňa sa musím ešte veľa učiť…“

„Vieš, že starká by ti nedovolila urobiť nič, čo by presahovalo tvoje schopnosti. Takže ak si podľa nej pripravená vstúpiť do Veľrady víl, je to určite pravda.“

„Asi hej,“ pokrčila Alex plecami, ešte vždy bez väčšej istoty. „Ale čaká ma obrovská zodpovednosť. Kto je vo Veľrade víl, automaticky sa stáva aj členom Aliancie šťastných koncov – a to znamená, že má vplyv na veľa dôležitých rozhodnutí. Takže odo mňa bude mnoho ľudí a iných bytostí očakávať múdrosť…“

„Nebyť teba, žiadna Aliancia šťastných koncov by už dávno neexistovala,“ pripomenul jej Conner. „Celý rozprávkový svet je ti zaviazaný, lebo si porazila Zlú sudičku. Na tvojom mieste by som si nerobil starosti.“

Alex mu pozrela do očí a usmiala sa. „Vďaka, Conner.“ Jeho mienka pre ňu vždy znamenala viac než mienka kohokoľvek iného.

„Ozaj, ako sa má starká?“ zmenil tému Conner.

„Dobre,“ prikývla Alex. „Len je jej smutno za tebou a za mamou. Skoro tak ako mne. Za tých pár mesiacov ma veľa naučila. Conner, musím povedať, že keby si vedel, čo všetko ovládam, asi by si bol dosť hotový.“

Conner sa zasmial. „Sestrička, ja som bol z tvojich schopností hotový odjakživa. Som si istý, že aj v maminom bruchu si mala svoju časť maternice vždy upratanú a krajšiu ako ja tú svoju.“

Alex aj napriek únave vyprskla do smiechu – bratov zmysel pre humor jej chýbal, aj keď toto už bolo trochu priveľa. „No tak, braček, žarty o maternici? Uf. Máš šťastie, že ťa nepočuje mama,“ povedala. „Ako sa má? Vždy keď sa s ňou rozprávam, zdá sa mi šťastná, ale obaja vieme, ako sa dokáže pretvarovať, aby sme sa pre ňu netrápili.“

„Neboj sa, naozaj je v pohode,“ ubezpečil sestru Conner. „Smúti za tebou, ale plakať nad našou starou fotkou som ju v tomto novom dome našiel asi iba raz alebo dvakrát. Je totiž šťastná s Bobom. Takmer som zabudol, aké to je, keď je mama stále veselá – skoro ako keby sme zase mali ocka.“

„To rada počujem,“ potešila sa Alex. „Ocko by bol nadšený, že ideš do Nemecka. Keby bol nažive, asi by sa tam vybral s tebou. Aj ja ľutujem, že nemôžem ísť.“

Conner pozrel na hodiny. „Keď už o tom hovoríme, zrejme by som si mal ísť čím skôr ľahnúť. O tri hodiny vyrážam na letisko.“

Alex posmutnela. „Ach, to je škoda. Fakt mi chýbaš a som rada, že sme si pokecali,“ vzdychla. „Mám tu toho naozaj nad hlavu. Občas sa spamätám po týždni a mám dojem, akoby prešli len zo dva dni.“

„Ale stále si tam šťastná, však?“ Zdvihol obočie a spýtavo sa na sestru zahľadel. Keby mu klamala, vycítil by to.

„Hm…“ Alex pomyslela na všetko, čo sa musí naučiť, čo musí urobiť, a hoci ju zmáhala únava, povedala mu čistú pravdu: „V živote som nebola šťastnejšia, naozaj! Každé ráno vstávam s úsmevom na tvári, lebo život v tomto svete je ako sen, ktorý sa nikdy nekončí.“

Dvojčatá sa na seba sprisahanecky usmiali. Obe vedeli, že takáto je pravda. Connerovi bolo bez sestry ťažko, ale uvedomoval si, že žije tam, kam patrí, a tak, ako vždy túžila.

„Keby som ťa mohol zobrať do Nemecka…“ vzdychol.

„To by bolo super,“ prikývla Alex. „No pochybujem, že by existoval nejaký príbeh bratov Grimmovcov, ktorý sme už nepočuli od starkej, od ocka alebo… momentík…“ Pohľad jej padol na spodnú časť zrkadlového rámu. „Nemáš náhodou uvoľnenú pravú stranu rámu?“

Conner sa zadíval do rohu. „Nie, ale… počkaj, tuším sa uvoľnila tá ľavá.“

„Mohol by si ten rám jemne odtiahnuť a odkryť roh skla?“ spýtala sa Alex. Zároveň urobila to isté na svojej strane.

„Jasné!“ prikývol Conner.

„Super,“ povedala. „A teraz skús kúsoček odlomiť, ale pozor, aby zrkadlo neprasklo…“

Cink! Conner držal v ruke roh zrkadla, väčší ako svoju dlaň. „Asi takýto?“

Cink! Alex si tiež odlomila kúsok – bol menší a úhľadnejší ako ten bratov, ale to nik z nich nekomentoval.

„Paráda! Teraz sa pozri do toho úlomku.“ Alex sa pozrela do svojho.

Conner sa zadíval na kúsok zrkadla v dlani a uvidel, že z neho pozerá sestrina tvár. „Neuveriteľné!“ udivene sa zasmial. „Odteraz si ťa môžem nosiť vo vrecku. Ako videočet!“

„Však?“ odvetila Alex. „Odjakživa som túžila vidieť Európu. A teraz si už odpočiň, aby si v tom Nemecku nepadol od únavy na nos.“

„Okej. Dobrú noc, Alex,“ rozlúčil sa Conner. „Zavolám ti – vlastne pozriem sa na teba, len čo vystúpim z lietadla.“

„Teším sa na to!“ zvolala Alex, naradovaná, že takto pôjde na výlet s ním. „Mám ťa veľmi rada, Conner.“

„Aj ja teba, Alex,“ odvetil. Dvojčatá sa rozlúčili a vrátili každé k svojmu životu.

Conner vyšiel po schodoch a položil si kúsoček zázračného zrkadla do kufra. Ľahol si do postele, tuho zažmúril oči, ale nedarilo sa mu zaspať – rozhovor so sestrou ho znovu prebral a v hlave sa mu rojili spomienky spojené s očakávaniami zo zajtrajška.

Ticho sa zasmial. „Letel som na rozprávkovej husi, vyliezol som po obrovskej fazuli, na chrbte morskej korytnačky som vplával do magickej jaskyne pod vodou, dokonca som sa na vzducholodi vznášal nad rozprávkovým svetom…“ ticho vypočítaval. „A teraz idem vyskočiť z kože, lebo zajtra poletím lietadlom! To je teda fakt čudné.“

Druhá kapitola

Sieň snov

Alex sa na druhý deň prebudila s úsmevom. Bolo to tak každé ráno, odkedy sa presťahovala do Krajiny príbehov, ale tentoraz to bol mimoriadne naradostený úsmev – pretože v noci hovorila s bratom. A hoci bola v novom domove neopísateľne šťastná, vždy keď mohla chvíľu pobudnúť s niekým z rodiny, cítila sa ešte lepšie.

Palác víl bol tým najkrajším miestom, na akom kedy Alex bývala. Nevedela sa nabažiť jeho zlatých stĺpov, oblúkových brán, schodísk, veží a rozľahlých tropických záhrad. Jedinou menej príjemnou stránkou bolo málo stien a stropov – počasie bývalo vždy dokonalé a víly sa z neho chceli radovať. A tak každé ráno, keď nad Kráľovstvom víl vyšlo slnko, nemala Alex na výber a musela vstať tiež.

Našťastie sa jej podarilo kúzlami presvedčiť krásny ker magnólie, aby jej nad izbu rozprestrel svoje konáre a vytvoril čarokrásny baldachýn. Tak ráno získala pár minút navyše, kým sa ponaťahovala a vykročila v ústrety novému dňu. Okrem magnóliového baldachýnu však mala vo svojej komnate pomerne prosté zariadenie. Bola tam veľká pohodlná posteľ s prikrývkami z ružových lupeňov, pár poličiek do prasknutia napchatých jej obľúbenými knihami a v rohu malý šatník, takmer nepoužívaný vďaka trikom, ktoré ju naučila starká.

Alex sa zdvihla z postele, vzala si z nočného stolíka čarovnú paličku a zamávala ňou okolo seba. Z obyčajnej nočnej košele sa okamžite stali dlhé jagavé šaty farby blankytného neba a na hlave sa jej objavila čelenka spletená z bielych karafiátov – bola to jej uniforma víly a pripomínala tú starkinu.

„Dobré ráno, mama, dobré ráno, Conner, dobré ráno, Bob,“ pozdravila Alex zarámovanú fotografiu na svojom nočnom stolíku. „Dobré ráno, ocko,“ oslovila druhý obrázok v rámiku, na ktorom bol jej nebohý otec.

Alex sa zhlboka nadýchla a zatvorila oči. „V poriadku, tri želania dopoludnia, tri želania dopoludnia,“ opakovala si. „Ty to zvládneš. Ty to zvládneš.“

Každučký deň napoludnie chodila Alex za starkou, aby sa naučila niečo nové. Občas preberali mágiu, občas históriu, inokedy filozofiu, ale nech už sa učili o čomkoľvek, bolo to nesmierne zaujímavé.

A hoci sa to od Alex nečakalo, v poslednom čase sa podujala, že dedinčanom z okolia splní denne aspoň tri priania pomocou svojich zatiaľ obmedzených znalostí kúziel. Od štrnásťročnej budúcej víly to bolo ambiciózne rozhodnutie, no Alex sa musela prekonávať, inak sa necítila vo svojej koži. Okrem toho zistila, že čím má viac práce, tým menej smúti za domovom – a čím menej myslí na svoj bývalý domov, tým lepšie jej ide výcvik.

Rezko vyšla zo svojich komnát, kráčala palácom a potom zbehla po hlavnom schodisku. Na mihotavé zlaté steny a dlážku si musela zvyknúť, ale už sa jej z nich nekrútila hlava tak veľmi ako prvý týždeň, keď bývala v paláci.

Alex prešla popri Rosette, ktorá pred palácom strihala bujné záhradné rastliny. Tŕnité ružové kríky boli veľké ako jej hlava.

„Dobré ráno, Rosette!“ oslovila ju.

„Dobré ráno, drahá!“ zamávala jej Rosette. „Vidím, že je z teba ranostajka.“

„Je to tak, madam,“ prikývla Alex. „Dopoludnia musím splniť tri priania, to je môj denný cieľ a dva mesiace som ho zatiaľ vždy splnila.“

„Dobre robíš, drahá moja. Len tak ďalej.“

Alex pokračovala v ceste cez záhradu, ale po chvíli ju vystrašilo hlasné chrápanie zľava. Pozrela dole a uvidela, ako pri veľkom balvane spí Matka hus so striebornou poľnou fľaškou v ruke. Lester si odfukoval vedľa nej – tí dvaja sa v záhrade očividne zabávali do neskorej noci.

„Dobré ráno, Matka hus!“ zvolala Alex dosť hlasno, aby ich zobudila.

Matka hus sa s hlasným odfrknutím prebrala. „Komu dobré, komu zlé,“ odsekla a otvorila len jedno oko. Gunár Lester zívol a ponaťahoval si dlhý krk.

„Vy dvaja ste spali celú noc vonku?“ zaujímala sa Alex.

„No, posledné, na čo si spomínam, bol rozhovor s Lesterom po večeri. A sem sme sa na chvíľu posadili,“ pokrčila plecami Matka hus. „Zdá sa, že odvtedy sme sa odtiaľto nepohli. Lester, ty pernatá obluda! Mal si ma zobudiť! Vďaka tebe mám čoraz horšiu povesť!“

Lester prevrátil oči, akoby chcel povedať, že horšiu povesť už Matka hus mať nemôže.

„Prečo bývame v kráľovstve ranných vtáčat?“ opýtala sa ho Matka hus. „Prisahám, že sa presťahujem do Východného kráľovstva. Tam si ľudia radi schrupnú.“ Matka hus vysadla na gunára, uchopila opraty a ten s ňou vzlietol smerom k palácu víl.

Alex sa za nimi so smiechom pozerala. Potom si pripomenula, čo všetko musí stihnúť, a znovu vykročila. Prešla ku kraju záhrady a ocitla sa na širokej lúke.

„Cornelius!“ zavolala a hlasno si plesla po stehne. „Sem sa! Cornelius, kde trčíš?“

Na druhej strane lúky sŕkal vodu z potoka jednorožec – ale nepodobal sa na žiadneho jednorožca v kráľovstve. Cornelius bol nemotorné stvorenie s tučným bruchom, ktoré sa pod ním pri chôdzi knísalo. Z hlavy mu síce vyrastal strieborný roh, ale bol zlomený – stalo sa to pri jednej nehode, keď bol Cornelius ešte jednorožčie žriebä.

„Tak tu si, Cornelius,“ usmiala sa Alex.

Zviera sa jej potešilo a prišlo si po pohladkanie neforemného pysku.

„Dobré ráno, môj zlatý.“ Alex však vycítila, že jej rohatý kamarát dnes ráno nemá najlepšiu náladu. Neklusal ani zďaleka tak bystro ako inokedy. „Čo sa stalo, Cornelius? Zdáš sa mi smutný.“

Cornelius sklonil mohutnú hlavu a mrzuto sa zadíval na druhú stranu potoka. Alex sledovala jeho pohľad a všimla si v diaľke stádo úchvatných jednorožcov. Jeden krajší ako druhý, štíhle telá a dokonalé rohy sa v slnečných lúčoch len tak blýskali.

„Ach, Cornelius,“ ľútostivo mu pohladila hrivu. „Nesmieš sa stále porovnávať s ostatnými jednorožcami.“

Cornelius prikývol, lenže Alex mu v očiach videla rozpaky. Nevedel dobre tajiť svoje pocity, každý na ňom hneď všetko zbadal.

„Vieš, prečo som si ťa vybrala, Cornelius? Práve teba?“ opýtala sa ho.

Utrápený jednorožec ohrnul gamby a vyceril veľké perlovobiele zuby.

„Iste, lebo sa vieš pekne usmiať, ale to nebol hlavný dôvod.“

Cornelius sa vzopäl na zadné nohy a prednými zabicykloval vo vzduchu.

„Pravdaže, pekne tancuješ, ale ani to nie je jediný dôvod,“ vyhlásila Alex. „Vybrala som si ťa, lebo si celkom iný ako ostatné jednorožce v Kráľovstve víl. Máš síce malý a zlomený roh, ale zato máš dobré a veľké srdce.“

Cornelius zafŕkal a pozrel bokom. Dokonca sa zapýril, len mu tak spod srsti presvitala zružovená pokožka.

„Pomôžeš mi dnes plniť ľuďom priania?“ spýtala sa ho Alex a on nadšene zaerdžal. „Výborne, tak do cvalu!“ Cornelius sa sklonil a Alex naňho vysadla. Zamávala paličkou nad jednorožcovou hlavou a pošepkala mu do ucha: „Odnes nás za tým, kto nás potrebuje, Cornelius.“

Zlomený roh zažiaril, jednorožec mykol hlavou smerom na severozápad a pustil sa cvalom tam, kam ho viedla mágia. Jednorožce cválajú oveľa rýchlejšie ako obyčajné kone a Alex si musela pridržiavať čelenku.

Svišťali pomedzi stromy, preskočili rieku aj dva potoky, až napokon našli chodník, ktorý ich viedol do Statočného kráľovstva. V diaľke sa zjavila prostá dedinka a Cornelius spomalil. Doviezol Alex doprostred dedinky, roh ho viedol ako neomylný čuch psa. Mnohí dedinčania sa prekvapene zastavovali a vyvaľovali oči na Alex a jednorožca.

„Pozdravujem obyvateľov Statočného kráľovstva!“ oslovila ich Alex a trochu nemotorne zamávala. „Nebojte sa nás, my len plníme priania.“

Dedinčania boli o niečo menej nadšení, než dúfala, vlastne sa okamžite začali zase venovať svojim každodenným povinnostiam. Cornelius zastal rovno pred maličkou chalúpkou, ktorá bola spletená z prútia a mala len slamenú strechu.

„Určite sme na správnom mieste?“ spýtala sa ho Alex. Cornelius sebaisto prikývol a jeho roh prestal žiariť.

Alex zoskočila a prešla k dverám. Zaklopala celkom zľahka, no prútie sa jej aj tak pod hánkami prelomilo a vo dverách zívala diera.

„Ajaj,“ vzdychla. Toto nebol dobrý začiatok.

„Kto tam?“ spýtal sa spoza dverí slabý hlas. Alex nazrela cez otvor, ktorý práve nechtiac vyrobila, a uvidela, že na ňu uprene pozerá pár očí.

„Zdravím vás,“ povedala. „Volám sa Alex a som víla. No, vlastne len budem víla, ale… prišla som sem dnes plniť priania. Môj jednorožec ma zaviedol do vašej dediny. Má niekto v tejto chalupe želanie, ktoré by som mu mohla splniť?“

Oči s vráskami naokolo si ju podozrievavo premeriavali. Alex vedela, že tak ako na svojej mágii, aj na úvodných slovách musí ešte popracovať. Prekvapilo ju, keď sa dvere otvorili a pred sebou uvidela starenku.

„Poďte ďalej,“ pozvala ich domáca pani, hoci nevyzerala nadšená, že má spoločnosť.

„Ďakujem,“ odvetila Alex. Vošla dnu a poobzerala sa po domčeku. Bola tam špina a šero, zvnútra príbytok nevyzeral o nič lepšie ako zvonku. „Máte to tu veľmi pekné,“ zdvorilo pochválila zariadenie. „S čím by som vám mohla pomôcť?“

„Toto sú moje vnučky. Asi si prišla na pomoc im, však?“ tipovala žena. Keby to nepovedala, Alex by si zrejme nevšimla trojčatá, ktoré stáli pri stene. Boli také ufúľané, že splývali s farbami domu.

„Veľmi ma teší,“ povedala im Alex, ale nepodali jej ruku.

„Potrebujú slušné oblečenie do školy,“ vzdychla žena a posadila sa k stolu, na ktorom boli látky aj nite. „Nemôžeme si dovoliť kúpiť nič nové, tak som im chcela šaty ušiť. Žiaľ, ruky mi už neslúžia ako zamladi.“ Zdvihla ruky, hrčovité od reumy.

„Viac hovoriť nemusíte!“ zvolala Alex. „Nebojte sa, ja z ich otrhaného oblečenia vyčarujem krásne šaty, ktorými sa v škole budú môcť pýšiť!“

Trojčatá vytreštenými očami pozerali jedno na druhé – žeby to naozaj dokázala? Alex si v duchu kládla rovnakú otázku. Neohrozene však švihla paličkou a ukázala ňou postupne na všetky dievčinky, ako keby dirigovala orchester. Prvé, druhé aj tretie trojča obkolesilo iskrivé svetlo a hľa! Zo špinavých handier sa stali ružové šatočky s bielym golierikom.

Dievčatá onemeli, len zízali na svoje nové oblečenie. Alex si pomyslela, že sa nevedia spamätať z pohľadu na jej mágiu – ale ako sa len mýlila!

„Fuj, ružová!“ ozvalo sa jedno dievča.

„Neznášam ružovú,“ pridalo sa druhé.

„Nemôžeš vyčarovať inú farbu?“ opýtalo sa tretie.

Alex stŕpla od toľkej nevďačnosti. Pozrela na ich starú mamu a čakala, že aspoň tá ich pokarhá.

„Na mňa sa nedívaj. Vôbec si sa ich nepýtala, akú farbu by si želali,“ povedala žena.

„Ach, pardon, to je moja vina,“ habkala Alex. Zdvihla čarovnú paličku a trikrát ňou mávla na trojčatá. Jedny šaty zostali žlté, druhé fialové, tretie belasé.

„Už je to lepšie?“ spýtala sa ich.

„Nepáči sa mi golierik,“ vyhlásilo jedno dievča.

„Ja mám radšej zelenú farbu,“ odúvalo sa druhé.

„Tie ružové šaty boli vlastne lepšie,“ durdilo sa tretie.

Do Alex vošla zlosť. Musela si zahryznúť do jazyka. „V poriadku,“ ozvala sa veľmi chladným tónom a potom znovu mávla paličkou, aby trom nevďačniciam vyhovela. „Tak, už ste spokojné?“

„Iste,“ neveľmi oduševnene odpovedalo jedno dievča.

„Jasné, v pohode,“ zašomralo druhé.

„A nemohla by som mať radšej tie staré šaty?“ opýtalo sa tretie.

Alex kapitulovala. Mala sto chutí povedať im, že vo svojej situácii si nemôžu dovoliť preberať, ale ako víla musela zachovať isté spôsoby. Napokon, nepomáhala im preto, lebo boli chudobné, ale preto, lebo sa to od nej očakávalo.

„Dievčatá, poďakujte milej tete víle za nové šaty, hoci sa musí ešte veľa učiť,“ povedala starenka.

Trojčatá sa zamračili. „Ďakujeme,“ ozvali sa trojhlasne a vôbec to nemysleli vážne.

„Rado sa stalo,“ rovnako neúprimne vyhlásila Alex a dodala: „Nech sa vám v škole darí.“

Rázne vypochodovala z domu a Cornelia našla obhrýzať slamu zo strechy. Potom si povedala, že prvý dobrý skutok dnešného dňa síce nikto neocenil, ale nemala by ho ľutovať. Vyskočila Corneliovi na chrbát a znovu nad ním zakrútila paličkou.

„Jedno prianie splnené, ešte zostávajú dve,“ oznámila mu. „Ideme ďalej, Cornelius!“

Roh opäť zažiaril a jednorožec sa rozbehol opačným smerom. Onedlho sa ocitli pred ešte menšou dedinkou na severnej strane Statočného kráľovstva. Cornelius vyklusal do strmého kopca a ona z neho zosadla pri studni, kde stáli dve deti a pozerali dole.

Alex sa usmiala a zaujala správny postoj víly so zdvihnutou paličkou. „Dobrý deň, deťúrence!“ pozdravila, ale ony ďalej bez slova civeli do studne. Alex si odkašlala. „Ako vám môžem pomôcť? Spadlo vám tam dole niečo?“

Deti na ňu napokon pozreli, no ďalej sa tvárili vystrašene.

„Nie,“ hlesol chlapec. „Studňa vyschla.“

„Mama nás sem posiela s vedrom každý deň, lebo dúfa, že sa objaví voda,“ vysvetľovalo dievčatko. „Lenže my sa každý deň vraciame s prázdnymi rukami.“

Alex sa ich nešťastiu doslova potešila. „S tým vám poľahky pomôžem!“ Konečne sa cítila užitočná.

„Ako?“ spýtal sa chlapec nedôverčivo.

„Postavíš nám novú studňu?“ hádalo dievča.

„Nie, veď som víla!“ odvetila Alex, trochu sklamaná, že to samy neuhádli. Bola si istá, že jej starká sa ľuďom nikdy nemusela takto predstavovať. „Spravím kúzlo a znovu tu bude voda.“

Deti skepticky nadvihli obočie. Očividne jej neverili.

„Ak si víla, kde máš krídla?“ spýtal sa jej chlapec.

„Nie všetky víly majú krídla,“ trpezlivo vysvetľovala Alex. „Sme rozličné.“

Deti naklonili hlavy a zadívali sa na Cornelia, ktorý sa pásol za ňou. „A tamto je jednorožec?“ opýtal sa chlapec.

„Veru tak! Presne vďaka nemu som tu. Priniesol ma na toto miesto, lebo vycítil, že tu môžem niekomu pomôcť,“ usmiala sa Alex. Cornelius hrdo zdvihol hlavu, aby ohromil detičky, ale to nebolo také ľahké.

„Prečo je taký tučný?“ spýtal sa chlapec.

„Prečo má zlomený roh?“ zaujímalo sa dievčatko.

Cornelius sklonil hlavu a smutne pozrel do zeme.

„Roh si zlomil, keď bol ešte malý, a preto mu často býva smutno. A keď mu je smutno, papá,“ rýchlo im vysvetľovala Alex. „Tak chcete, aby som vám pričarovala vodu do studne alebo nie?“

Deti pokrčili plecami. „No, asi hej,“ usúdil chlapec. „Horšie to už byť nemôže.“

Alex sa tešila, že konečne môže prejsť k veci. Poslala deti za seba. Nazrela do studne, ale v hlbočine bolo vidieť len blato. Zdvihla čarovnú paličku a švihla ňou smerom k studni. Z hĺbky zašumela voda, studňa sa zázračne naplnila. Deti od radosti poskakovali a tlieskali.

„Oživila si nám studňu!“ šťastne zvolal chlapec.

„Tak predsa len si víla!“ radovalo sa dievčatko.

„Odvedieme ťa do dediny, nech sa ti ľudia môžu odvďačiť,“ povedal chlapec.

Alex pokrčila plecami a líca jej zružoveli od radosti, že si ju konečne niekto cení. „Nemusia sa mi odvďačiť,“ bránila sa. „Ja pomáham len z dobrého srdca a pre dobrý pocit, nečakám za to odme…“

Zmĺkla a deti znehybneli. Zem pod nohami sa im zatriasla a zo studne sa ozýval čoraz mohutnejší šum – voda nezadržateľne stúpala k okraju.

„Ajaj!“ zhíkla Alex. Spolu s deťmi a Corneliom pomaly spätkovala. V tej chvíli zo studne vyrazil gejzír, voda striekala k oblohe, ako keby tam vybuchla sopka.

„Nemal som pravdu!“ skríkol chlapec. „Mohlo to byť horšie! Toto je horšie!“

„Zachráň sa, kto môžeš!“ spanikárilo dievčatko.

Deti uháňali dolu kopcom do dediny a jačali z plných pľúc. Dedinčania vybiehali pred chalupy a obchody, aby videli, čo sa to robí. Neverili vlastným očiam. Gejzír stále striekal a na dedinu pršali prúdy vody, takže onedlho boli všetci mokrí ako myši.

Aj na Alex s Corneliom sa liala voda. „Cornelius! Posaď sa na studňu! Zapchaj ju, kým vymyslím, čo robiť!“ zvolala Alex. Jednorožec na ňu pozrel, akoby bola úplne mimo. „Prosím ťa…“ modlikala.

Cornelius sa opatrne priblížil k studni. Od čerstvého bahna, ktoré tu zanechával gejzír vody, mal zašpinené kopytá. Zdvihol chvost a sadol si rovno na studňu, zapchal ju, zastavil gejzír. Bolo to preňho ponižujúce, ale tentoraz sa jeho veľká zadná časť ukázala veľmi užitočná. Zdola sa ozval jasot dedinčanov, trval však len chvíľu. Voda sa v studni nahromadila a vystrelila nešťastného jednorožca do vzduchu. Pristál na blatistom kopci a ako lavína sa skĺzol do dediny. Dedinčania sa div nepotrhali, ako pred ním utekali späť do domov a obchodov.