Pražská
konspirace

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Turoň

Pražská konspirace – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Konspirace je tajné spiknutí lidí – konspirátorů – za účelem
prosazování vlastních zájmů.

Konspirační teoretik je osoba, která za veškerým
děním vidí nějaký jiný, skrytý zájem – konspiraci.

Začátek září 2015

Ministerstvo obrany České republiky

Ministr Stuhlý si promnul oči a pohlédl z okna. Bylo sedm večer a měl toho za celý den dost. Jedno zasedání na úřadu vlády, dva rozhovory pro novináře, služební oběd kdoví s kým, příprava na nedělní debatu ve veřejnoprávní televizi... Vyšel ze své pracovny a požádal asistentku Karin, aby mu udělala kávu. Pak pokračoval na chodbu, kde se chtěl trochu projít a protáhnout. Za chvíli pro něj přijede tajemník a pojedou na společnou večeři s předsedou kamsi na Malou Stranu.

Na chodbě zamířil k oknu, kterým dovnitř pronikaly slábnoucí paprsky zapadajícího slunce. Když se vracel, všiml si na zemi sádrového trpaslíka, který se díval přímo na dveře jeho kanceláře. Ministr na něj chvíli nevěřícně hleděl, pak těkavým pohledem proletěl celou chodbu. Znervózněl. Obešel trpaslíka, zašel za schodiště, potom za roh. Nikoho neviděl. Kousl se do rtů a asi půl minuty usilovně přemýšlel. Nakonec si sundal sako, trpaslíka do něj zabalil a zamířil do své pracovny. Asistentka na něj zvláštně pohlédla.

V pracovně se zamkl a začal přemýšlet, kam ho schová. Nakonec vyndal dvě police ze skříně s luxusním alkoholem a trpaslíka tam strčil. Sedl si na stůl, do dlaní uchopil šálek s horkou kávou a horečně přemýšlel.

„Jsem paranoidní, nejsem paranoidní,“ tiše mumlal. Nakonec dospěl k závěru, že možná ano. Čím více stoupá po společenském žebříčku, tím větší má z trpaslíků strach. A jako by ještě všeho nebylo dost, na ministerstvu kultury připravují zákon o zákazu jejich prodeje. To zas bude debat a posměšků. Ministru Stuhlému skákaly myšlenky jedna přes druhou. Napil se minerálky, jako by je chtěl utopit. Všechno, co souvisí s trpaslíky, mu nahání husí kůži. Pak mu zazvonil telefon. Trhl sebou. Naštěstí to byl tajemník strany. Naštěstí? V politice si musí dávat pozor na každého.

„Jardo, stojím před vchodem,“ uslyšel z telefonu.

„Dobře, už jdu,“ odpověděl zamyšleně. Jedním hltem dopil kávu, oblékl si sako a vyšel z kanceláře.

Jakmile usedl do stranického auta, pocítil určitou úlevu. Tajemník mu nabídl whisky, kterou si prý dovezl z dovolené v Irsku. Zamířili přes Chotkovy sady na Malostranské náměstí a pak se proplétali uličkami Malé Strany. V jedné zastrčené, ale exkluzivní restauraci je čekal předseda strany s dalším člověkem. Měli v plánu drobnou oslavu předsedových narozenin. Stačilo pár skleniček, aby ministr na svoji starost s trpaslíkem zapomněl.

***

Druhého dne přišel do práce s čistou, avšak mírně bolestivou hlavou a taky pořádně žíznivý. Poprosil asistentku o minerálku a zamířil do své pracovny. Tam jeho pohled utkvěl na skříňce. Nejistě ji otevřel, jako by doufal, že už tam trpaslík nebude. Ale byl... Zvedl telefon.

„Karin, neztratilo se tady… nebo nebylo ukradeno včera něco?“

„U vás v kanceláři?“

„Ne, v celé budově. Nestěžoval si někdo?“

„O ničem nevím. Co by to mělo být?“

„Nevím. Ptám se preventivně,“ odpověděl Stuhlý nepřesvědčivě a zavěsil. Chvíli seděl a zíral do prázdna. Pak si objednal kávu. Když mu ji Karin přinášela, připomněla, že je dneska zasedání poslanecké sněmovny. Těžký je život politika, zejména když je třeba v jednom pracovním čase zastávat dvě funkce. Ovšem, jde-li o blaho lidu, musí v sobě člověk najít sílu a obětovat se. Stuhlý se tedy obětoval, což v jeho případě znamenalo, že toho dne musel v práci zůstat opět do sedmé večer.

Den uběhl celkem poklidně. Žádný novinář po něm nic nechtěl, poslanecké interpelace směřovaly spíše na jeho kolegy. Večer tak odcházel z kanceláře vcelku spokojený, tím víc, že žádný další trpaslík přede dveřmi nestál. Jenže pak to uviděl. Za zábradlím schodiště vykukovalo něco červeného. Krve by se v něm nedořezal, neboť mu okamžitě došlo, že to je zase sádrová čepice. Trpaslík se opět díval na jeho kancelář, tentokrát se však skrýval. Bleskově si sundal sako, rychle ho do něj zabalil a odnesl do své pracovny. Asistentka Karin na něj opět pohlédla zkoumavě, nebyla však zvyklá se zbytečně dotazovat.

***

Jaromír Stuhlý mířil služebním autem domů do Nuslí. Byl velmi nervózní. Jeden trpaslík, prosím, to mohla být ještě náhoda. Ale dva zcela jistě ne! Někdo mu vyhrožuje, to je jasné. Jeho kariéra se může ocitnout v troskách. A proč? Kvůli jedné studentské hlouposti. Ale kdo by za tím mohl stát? Kdo mu může vyhrožovat?

Přejeli Vltavu. Turisté si fotili Pražský hrad. Stuhlého ale nezajímali. Turisté ani Hrad. Místo toho si začal rekapitulovat svůj život i kariéru, která, jak mu teď připadalo, začala kvůli těm pitomým trpaslíkům směřovat ke svému konci.

Narodil se na konci šedesátých let. Těsně po sametové revoluci dostudoval právnickou fakultu v Praze. Po revoluci zrušil plánovanou stáž v Moskvě, kterou mu otec, prominentní komunista, domluvil, a místo toho se vydal do německého Pasova. Když se po dvou letech vrátil, uvědomil si, jak obrovský rozdíl je mezi Německem a jeho zemí. Jako jeden z mála lidí tehdejší doby si uvědomil, že zásadní problém rozvoje jeho země je neúcta lidí k zákonům, právnímu řádu a pořádku vůbec. Jako právník se proti ní rozhodl bojovat přednáškami a osvětou. Jeho úsilí však nepřinášelo žádné výsledky.

Dospěl tedy k názoru, že netřeba měnit přímo lidi, možná by pomohlo změnit zákony, aby byly jednodušší. Změnit zákony však mohl jen jako politik. Začal tedy uvažovat, do jaké strany by vstoupil. Nebylo to snadné rozhodnutí. Ne tak kvůli programu, politici byli něco jako fotbalisti. Každý hrál za jiný klub, ale v podstatě šlo o totéž – vyhrát. Pro Stuhlého bylo důležité najít si stranu, která uspěje a kde se i on dokáže prosadit.

Nakonec si vybral chybně. Jeho strana v následujících volbách neuspěla a ztratila se ve víru polistopadových dějin. Stuhlý však nelenil a přestoupil jinam. Tentokrát udělal správný krok! Považoval se za člověka, který má ideály. Šlo mu sice o to, jak se dostat co nejvýš, ale jen proto, že tam jeho slovo bude mít nějakou hodnotu a on bude schopen něco změnit.

Prozatím byl řadovým členem v druhém pražském stranickém obvodu. Hodně řečnil, jeho slova však nebral nikdo vážně zejména kvůli jeho nevýznamné pozici a taky proto, že v nich ještě bylo cosi z mladistvých ideálů. Bylo mu teprve 26 let. Koho vlastně v té době zajímal boj proti korupci? Stuhlý pochopil, že na to musí jít jinak. Když se uvolnilo místo účetního jeho stranické pobočky, rozhodl se tuto pozici vzít s tím, že lepší je nějaká funkce než žádná. Efekt se dostavil poměrně záhy, kdy jej do jedné prestižní kavárny na Starém Městě pozval tehdejší tajemník strany Snový. Stuhlý se těšil jako malé dítě a stejnou radost měla i jeho manželka, která mu přestávala tolerovat jeho dlouhé noční stranické schůze bez viditelného finančního výsledku.

Stuhlého radost však ihned zkazil požadavek Snového, aby do účetnictví jejich organizace vpravil peníze neznámého původu a tím je legalizoval. Stuhlého svrběl jazyk a chtěl se zeptat na původ oněch peněz. Nakonec se ale ovládl. Patrně k tomu přispěla sklenka prvotřídního koňaku, který Snový ke kávě objednal. A tak se nad espresem a koňakem rozhodl, že se nebude zbytečně vyptávat, protože by mu to mohlo zabránit v kariéře – a ta je pro jeho ideály přece nepostradatelná.

Stuhlý peníze do účetnictví vpravil. Následně jej pozvali na první ples stranických špiček, kde se seznámil se spoustou zajímavých a důležitých lidí. Manželka byla v sedmém nebi. Stuhlý se osvědčil a postoupil ve stranické hierarchii. A tak se člověk, který chtěl bojovat proti korupci politickými prostředky, sám do korupce namočil. Tehdy to bylo poprvé, ovšem nikoliv naposledy. Strana potřebovala peníze na billboardy a další reklamní kampaně před volbami, protože samotným programem neoslovovala. Ale peněz z členských příspěvků nebylo mnoho. Přispívaly jen velké firmy, ovšem nikoliv zadarmo. Jednou s nimi jednal ten, jindy onen, někdy i Stuhlý. Konečně si ve straně vybudoval pozici, kdy byl jeho hlas slyšet. Ale hovořit o korupci na stranických sjezdech, kde všichni znali principy jejich stranického financování… Na to měl v sobě ještě pořád trochu studu. Proto o ní mluvil jen do médií anebo na předvolební kampani.

Občas se stal nějaký průšvih… Tajemníka Snového dokonce začala stíhat policie, ale strana byla u moci a zametlo se to pod koberec. Snový, aby nebyl na očích, dostal dobře placené místo ve správní radě kterési státní společnosti a na jeho místo nastoupil kdosi jiný. Nebo stejný?

Stuhlého hvězda dále stoupala – po volbách se stal ministrem zdravotnictví. Tomuto oboru sice naprosto nerozuměl, ale ministra spravedlnosti dělat nemohl, protože tento post zastával koaliční partner. Na zdravotnictví ovšem setrval pouze jedno volební období. Byla tam horká půda a strana nechtěla, aby se tak záslužný člen dostal do nemilosti lidí. A tak se stal Stuhlý ministrem obrany. Obrana bylo téma, jemuž také nerozuměl, dokonce měl modrou knížku, ale karty byly rozdány tak, jak byly. O nějakých inovacích nebo boji proti korupci už samozřejmě nemohla být řeč. Ono v pětačtyřiceti už má člověk jiné priority. Je třeba konečně splatit hypotéku, zajistit se na stáří. A čím větší máte plat, tím náročnější je i představa o takovém zajištění.

Mohlo by se zdát, že Stuhlý je zbytečný člověk, z něhož společnost nemá žádný užitek. Z objektivního hlediska to tak pravděpodobně bylo. Politici byli zastupitelní, politické strany taktéž a ekonomika země navzdory jejich činnosti postupovala dopředu. Nicméně ze subjektivního, tedy osobního hlediska si Stuhlý připadal důležitě. Každý jiný ministr by tuto práci dělal jistě hůř, a to, že se občas nějaké to výběrové řízení přihraje spřátelené firmě? To přece dělají všichni, jinak by nesehnali sponzory.

Ministr na svém postu lpěl, taky mu hodně obětoval. Kolika stranických plesů se jen účastnil, kolik absolvoval pitek k utužení vztahů! A teď by jej měl potopit nějaký tajný spolek, jehož členem se stal ještě na právnické fakultě? Ne, to se nesmí stát! Ještě této společnosti může něco dát. Ještě není čas na to, aby šel do dozorčí rady některé státní společnosti. To může dělat v důchodu. Musí si najít někoho, kdo mu pomůže. Nějakého detektiva, možná policistu, někoho, kdo je maximálně diskrétní a mohl by se taky orientovat … ve světě konspiračních teoretiků.

Milan Mahula

Olomoucký vyšetřovatel vražd Milan Mahula konspiračním teoriím příliš nerozuměl. Byl ale člověkem, který při své práci překračoval hranice běžných vyšetřovacích postupů. Začalo to kdysi dávno, v roce 1998, když jeho kolega odcházel do důchodu. Milan byl tenkrát ještě velmi mladý, v práci sotva půl roku. Když tedy nastal kolegův poslední den v práci, dal mu Milan na rozloučenou láhev whisky a za to si vyžádal moudrou radu. Kolega, jmenoval se Jan, chvíli přemýšlel a nakonec mu povyprávěl jeden příběh:

„Je tomu už pár let, kdy měli brněnští policisté zajímavý případ: Jedna paní byla nakupovat v supermarketu. Když se vracela k autu, motal se u něj nějaký muž, který ji upozornil na rozbité boční okénko. Údajně si ho všiml, když procházel kolem s nákupem. Poděkovala mu s tím, že zavolá policii. Muž odpověděl, že to sice může, ale pravděpodobně se nic nevyřeší. Pak ji požádal, jestli by ho nemohla kousek svézt. Souhlasila, proč ne? Pán si tedy hodil igelitovou tašku s nákupem dozadu a sám si sedl vedle řidičky. Cesta probíhala klidně, až kdesi v polích za Brnem řidičce řekl, že prý mu je zle, ať zastaví, že si přesedne dozadu. Zastavila tedy, on vylezl z auta. No a v tu chvíli se v ní cosi hnulo – šlápla na plyn a neznámému muži ujela. Jak tak jede, uvědomí si, že vzadu zůstala pánova igelitka. Co s ní? Zastavila tedy na nejbližší policejní stanici, aby ji s vysvětlením předala příslušníkům policie. A víš, co v té igelitce příslušník našel? Sekáček na maso a škrticí strunu. Ale proč ti to vlastně vyprávím? Té paní zachránila život intuice. Má rada pro tebe tedy zní: Vždy budeš pracovat s fakty. Přesto nikdy nepodceňuj intuici!“

Jan ten příběh vyprávěl spoustě lidí z oboru a všichni reagovali podobně: „No jó, copak intuice!“ Milan byl možná jediný, který si tenkrát položil otázku, co to ona intuice vlastně je? V knihách našel jenom to, že se jedná o šestý smysl. Ale jaký šestý smysl? Co to vlastně je? Odpověď tehdy nezjistil, nicméně tato otázka ho otevřela alternativním postupům. A snad proto, když za ním o pár let později přišla praktikantka Jana, ji nevyhodil, jak by to udělali všichni ostatní z branže.

Tedy upřímně řečeno, Janu by nikdo nevyhodil, minimálně nikdo z mužských kolegů. Pro její hluboké hnědé oči po ní toužili všichni svobodní vyšetřovatelé a většina ženatých. Milan byl výjimkou, svoji manželku nehodlal podvádět. A to přestože se s ním minimálně jednou týdně rozváděla.

Psal se rok 2005, šlo o případ únosu ženy a vyhrožování její smrtí, který řešila olomoucká kriminálka. Milan Mahula dostal ten případ na starost. Tentokrát ale proti němu stál člověk, který o sobě vlastně neprozradil vůbec nic. Pouze zaslal policii jeden linkovaný papír s ručně napsaným vzkazem. V něm sděloval, že ženu unesl. Neuvedl však ani motiv, ani nikoho nevyydíral… A právě tehdy na policii nastoupila asi dvacetiletá Jana. Milan, jemuž v té době bylo třicet, ji dostal na starost. Hned na služebním obědě ji zasvětil do případu, na němž pracoval.

„Vůbec nic o něm nevíte?“ ptala se Jana.

„Nevíme,“ odvětil. „Policie pročesává okolí, kontaktujeme tajné zdroje, ale nikdo nic neví. Pachatel je vlk samotář a s tím bývá vždycky problém.“

„Možná by nám pomohl nějaký senzibil,“ navrhla nesměle Jana.

U vedlejšího stolu jejich rozhovor zaslechla kolegyně z oddělení hospodářské kriminality. „Co prosím?“ pohoršila se. Milan na ni ale nereagoval, místo toho pozval praktikantku po práci na kávu. Když se to večer dozvěděla jeho manželka, vyváděla a zase hrozila rozvodem, ovšem schůzka stála za to. Jana mu svěřila, že zná někoho, kdo léčí pomocí rukou, kdo se vyzná v geopatogenních zónách a je v tom opravdu dobrý. Možná by dokázal pomoci.

Po chvíli váhání Milan s Janiným návrhem souhlasil. Hned následujícího dne navštívili jistou paní Dvořákovou. Milan se cítil nesvůj, když uviděl starší ženu podivného vzhledu s temnýma očima, která kouřila jednu cigaretu od druhé. Nejradši by odešel, kdyby mu to nepřipadalo hloupé.

„To je jediné, co od něj máte?“ zeptala se senzibilka, když jí ukázali jeho dopis.

„Ano.“

„Dotýkalo se ho mnoho lidí. Nic z toho nepoznám. Přineste mi nějaké osobní věci od unesené a mapu Olomouce.“

Když se ještě téhož dne vyšetřovatelé vrátili, vzala paní Dvořáková svetr poškozené a druhou ruku si položila na mapu. Asi minutu nehybně, soustředěně seděla a potom udělala na mapě kroužek. „Nachází se někde tady. Je ve sklepě, ale je tam teplo… Topí se tam… Ano někde tam je oheň… Víc vám nemohu říct.“

Milan hned nahlásil svému šéfovi, že má informaci, kde se má nacházet unesená žena; její původ však neprozradil. Vymyslel si, že ji má od tajného zdroje z podsvětí. Tohle policejní vedení akceptovalo. Tým specialistů začal přemýšlet, kde by se mohlo uprostřed léta topit. Nakonec zjistili, že v daném okruhu se nachází pila s kotelnou. Provedli tam razii, poškozenou opravdu našli a zanedlouho i pachatele. Milan byl oslavován, byl mu slíben příplatek. Když však prozradil, odkud získal informace, vřelost nadřízených jaksi ochladla a úspěch akce začali přičítat spíše náhodě. Milan žádný příplatek nedostal, zůstala mu však pověst člověka schopného řešit věci netradičním způsobem. Od té doby, když si kolegové nevěděli s něčím rady, vyhledali pomoc Milana.

O pár let později proslul ještě více, když dopadl známého pachatele majetkové trestné činnosti Jáchyma Černého, přezdívaného „Ruka trhu“. Byl to nebezpečný zločinec, jemuž se Milanovi kolegové snažili dlouho dostat na kobylku. Marně… Černý zpočátku dělal hospodářskou kriminalitu, ale začal dělat horší věci, a nakonec se začal skrývat. Spoustu měsíců ho nemohli vypátrat, až Milana napadlo pozvat ho do známého televizního pořadu Pošta pro tebe, vždyť pošťákovi Ondrovi se prozatím podařilo nalézt každého.

Milan využil Černého ztraceného bratra. Nastrčená agentka v něm vzbudila lítost nad promrhaným životem a ten si nechal poradit, ať bratra Jáchyma v rámci sourozeneckého usmíření pozve do zmíněného pořadu. Jáchym Černý spoléhal na to, že se nejedná o přímý přenos, netušil lest a pozvání přijal. Nastalo dojemné přivítání, nad nímž slzel celý národ – kromě policie, která čekala v zákulisí. Po chvíli zahájila zteč a Černého v poutech odvedla. Policejní zákrok tenkrát vyvolal ostré protesty veřejnosti proti brutalitě bezpečnostních složek, nicméně policejní ředitel se chystal dát Mahulovi metál. Asi by ho dostal, kdyby se neozval nějaký šťouravý novinář: Prý když našel Černého pošťák, měla ho najít i policie. Milan tedy opět zůstal bez ocenění, ovšem nikoliv zapomenut. Nebylo tedy divu, že když mu 23. září roku 2015 zazvonil telefon, ozval se na druhé straně ministr obrany Stuhlý.