Časodejovia 3
Hodinová veža

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Natalja Ščerba

Časodejovia 3 – Hodinová veža – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1
Ráno v Černovode

ilný poryv morského vetra s rámusom rozrazil ťažké vitrážové okno. Vasilisa sa na ten hluk prebudila a prudko sa posadila na posteli.

Za obdĺžnikovou okennou tabuľou sa mračilo ospalé nebo, len na horizonte, kde sa spoza hustých mrakov predierali lúče vychádzajúceho slnka, sa rozlieval pruh jasnočerveného svetla.

Bol čas vstávať. Hodiny nad zrkadlom, ktoré v tej chvíli mali podobu žltého mesačného kotúča, ukazovali o päť minút šesť. Čoskoro sa zmenia na tanier s lyžičkami a vidličkami – to bude čas, keď sa podávajú raňajky. Potom budú hodiny vyzerať ako oranžové slnko, čo znamená voľno, a presne o druhej sa z nich stane podnos s dvoma ušami symbolizujúci rodinný obed. Až sa podnos zmení na čajovú kanvicu, nastane chvíľa na servírovanie popoludňajšieho čaju, čo je tradícia, ktorá sa v zámku prísne dodržiava. Na nízkom oválnom stolčeku sa objaví šálka horúceho čaju a nezmizne, kým ho Vasilisa celý nevypije.

Keď sa z hodín stane koleso, znamená to, že sa blíži cestovanie, a presne o desiatej večer, keď je čas ísť spať, sa na stene opäť objaví mesiac. Vasilisa mala tieto časodejnícke hodiny veľmi rada aj preto, lebo rozličnými signálmi ohlasovali aj dianie v zámku. Napríklad keď prišiel niektorý člen rodiny, oznámili to troma hlasnými údermi a ciferník sa zmenil na erb rodiny Ohnevovcov – zlomenú zlatú strelu na čiernom pozadí. Keď prišli nejakí urodzení hostia, hodiny ukázali ich rodinný erb alebo iné poznávacie znamenie. Pani Fiala, korpulentná dobrosrdečná pestúnka stredného veku, Vasilise rozprávala, že keď sa v Černovode dialo niečo nepríjemné, hodiny šli popredu, a keď rodine hrozilo nejaké nebezpečenstvo, meškali, ciferník strácal lesk a dokonca sa na ňom usádzal sivastý prach.

Najzaujímavejšie však boli hlavné hodiny na najvyššej zámockej veži zvanej Hodinová. Pri prvej prehliadke Černovodu otec Vasilise rozprával, že také hodiny sú srdcom každého časodejníckeho zámku, pretože strážia jeho čas. Podľa nich sa nastavujú všetky hodinárske mechanizmy v dome, preto sa o ne dbá najviac zo všetkých. Hlavné hodiny sa zastavia len pri definitívnej skaze zámku. Za vojny sa počas obliehania pevnosti bojovalo len dovtedy, kým šli hlavné hodiny. Len čo zastali, obyvatelia zámku sa vzdali, pretože spolu s časom zmizla aj posledná nádej na záchranu.

Vasilisa rázne potriasla hlavou, aby zahnala ospalosť, vyskočila z postele a začala si trochu naťahovať telo. Na zámku sa vstávalo skoro, do raňajok zostávali ešte dve hodiny, a tak sa chystala zalietať si nad morom. Černovod bol vysoký zámok, na ktorom sa týčilo osem rovnakých veží s úzkymi kužeľovými strechami. Veže sa nazývali podľa svetových strán: Severná, Severovýchodná, Východná, Juhovýchodná a tak ďalej. Obklopovali Hodinovú vežu a do každej z nich viedol samostatný vchod.

Vasilisina Zelená izba sa nachádzala na samom vrchu Východnej veže. Keď otvorila okenice dokorán, mohla pozorovať lode, ktoré vychádzali na nekonečné more. Napravo, na juhovýchode, sa tiahol úzky pás ostrovov zahalených do hustej hmly. Vasilisa si dala predsavzatie, že sa na ne niekedy musí vybrať.

Od prvého dňa v Černovode každé ráno lietala okolo zámku. Spočiatku sa bála, že jej to niekto zakáže, ale zatiaľ sa tak nestalo. Do určitej vzdialenosti možno bolo lietanie povolené, ale rovnako mohol Norton Ohnev prikázať, aby dcére v tréningu nikto nebránil.

Jediné, čo sa Vasilise nepáčilo, bolo tesné susedstvo s Nortom. Jeho izba sa nachádzala hneď vedľa v Juhovýchodnej veži. Keď raz sedela na okennom parapete zabraná do pozorovania západu slnka, nevšimla si, ako Nort potichu otvoril okno na svojej izbe a hodil do sestry veľký vlašský orech. Trafil ju rovno do čela.

Celý deň ju potom bolela hlava! Odvtedy si dávala väčší pozor. Dokonca aj zavčas rána, skôr než vyletela na pravidelný okruh, pozorne si prezrela okná na veži vpravo. V Severovýchodnej veži našťastie nikto nebýval a Dejlina izba bola ďaleko, až v Južnej veži. V Severnej býval otec a deťom zakázal vstúpiť čo len na schodisko vedúce do veže. Západnej veži sa hovorilo Opustená a naozaj zívala prázdnotou.

Vasilisa si veľmi dobre pamätala Jelenine hrozby, že do nej najmladšiu Ohnevovú zatvoria, preto – bez ohľadu na strach – bojovala s nutkaním aspoň do nej nazrieť, len tak zo zvedavosti. V jej predstavách bola Osamelá veža tmavá a studená, na stenách viseli hrôzostrašné mučiace nástroje ako povrazy, háky a reťaze a pod stropom sa pohojdávali sivé vlákna prastarej pavučiny. Vasilisa by sa stavila, že na dokreslenie atmosféry dokonalej hrôzy na stene visí portrét samotnej Jeleny Mortinovej.

Pri prvej prehliadke zámku otec z nejakého dôvodu práve túto vežu vynechal, navyše vchod na schodisko bol uzavretý časodejníckym mechanizmom.

Čas nenápadne plynul. Vasilisa na celé hodiny mizla v rodinnej knižnici, kde sa snažila získať čo najviac informácií o časodejstve. Zvyčajne tam chodievala cez nulové zrkadlo zo svojej izby, pretože na chodbe ustavične hrozilo nebezpečenstvo, že narazí na Norta alebo Dejlu.

Vasilisa bola rada, že súrodencov stretáva len pri raňajkách a obede a vždy v prítomnosti služobníctva. Zvyčajne všetci mlčky jedli a občas si vymenili chladné, nenávistné pohľady. Večerať mohol každý vo svojej izbe, čo Vasilisa, samozrejme, pravidelne využívala.

Predposledný augustový deň šla Vasilisa ako obyčajne do jedálne na raňajky. Bez ohľadu na všetko ostatné mala tú miestnosť rada. Uprostred stál oválny stôl so snehobielym obrusom, pozdĺž stien sa tiahol rad nízkych drevených príborníkov plných strieborného riadu. Z nevysokého stropu viseli nad stolom ozdobné bronzové lustre zavesené na dlhých šnúrach. Na stenách s matnými tapetami sa vynímali starodávne obrazy v masívnych rámoch – krajinomaľby s morom a loďami, podobizne okrídlených ľudí – a na protiľahlej stene v kozube za ozdobnou mrežou večne praskal veselý oheň.

Keď sa Vasilisa nudila, vždy si celý interiér pozorne obzerala, neunikol jej ani najmenší detail. Jej pozornosť zvlášť pútali nádherné starodávne presýpacie hodiny na kozube, ktoré mali podobu skaly obklopenej vílami s pestrofarebnými krídlami. Inokedy zase neprítomne hľadela do ohňa, len aby sa nemusela baviť s Nortom a Dejlou.

Dnes ráno však bolo zvyčajné ospalé ticho preč. Vasilisa hneď pochopila príčinu toho rozruchu. Za vrchstolom sedel otec, pokojný a trochu unavený. Zrejme si ledva vyzliekol cestovný plášť. Hoci sa Norton Ohnev nakrátko ukázal v dome už niekoľko ráz (vždy jej to hlásili hodiny v Zelenej izbe), Vasilisa sa s ním stretla len v deň svojho príchodu do Černovodu, keď jej ukázal zámok.

„Dobré ráno, Vasilisa,“ ozval sa so zvyčajnou ľahostajnosťou. „Meškáš.“

Už-už mu chcela odpovedať, ale keď jej pohľad padol na osobu sediacu po jeho pravej ruke, stratila reč.

„Ahoj, zlatíčko,“ kyslo pozdravila Jelena Mortinová a uprela na dievčinu prenikavé bledomodré oči. „Čakáme na teba…“ Jej slová boli síce láskavé, ale hlas mala jedovatý.

„Vždy chodí neskoro,“ okamžite zareagoval Nort a Dejla to prikývnutím potvrdila.

„Máš červené oči,“ všimol si otec, keď si Vasilisu pozorne obzrel. „Zrejme od vetra… Lietaš často?“

„Každé ráno sa preháňa nad morom, aj keď je to zakázané!“ Dejla si nedala ujsť príležitosť žalovať. V hlase sa jej ozývala závisť, pretože ona jediná spomedzi Ohnevovcov nemala krídla.

„Mne to nikto nezakázal,“ zavrčala Vasilisa. „Jednoducho chcem trénovať.“

„To je neslýchaná drzosť!“ Jelena urobila zlostnú grimasu a začala nervózne poťukávať prstami po svojom časodejníckom náramku. „Norton, musíš ju dať do nejakej internátnej školy, kde vládne prísna disciplína a za každý priestupok proti poriadku ju vyšľahajú trstenicou. Bola vychovaná ďaleko od civilizácie, nemá v sebe dosť grácie. V mojej škole sa jej budú vysmievať.“

Vasilisa sa Jeleniným smerom ani nepozrela. Už dávno sa rozhodla, že otcovu priateľku bude ignorovať. No nečakala, že sa s ňou stretne tak skoro, a dokonca s ňou bude musieť raňajkovať pri jednom stole. Snažila sa upokojiť chvejúce sa ruky aj nohy, ktoré sa jej triasli skôr od nevraživosti než od strachu, sadla si na svoje zvyčajné miesto oproti kozubu a zahľadela sa na presýpacie hodiny obklopené vílami.

Zavládlo ťaživé ticho.

„Pri lietaní nad morom treba používať ochranné okuliare,“ nečakane prehovoril Ohnev starší a uprene sa zahľadel na dcéru. „Najmä ak sa chceš naučiť lietať rýchlo… Nort, ty máš predsa viacero, daruj jedny sestre.“

Brat očervenel a pomaly prikývol, akoby mu niekto silno zatlačil na zátylok.

„Nezabudni, urob to ešte dnes,“ prísne dodal otec. Chlapec pochopil, že je to rozkaz, a ešte viac klesol na duchu.

„Norton, nemal by si deti podporovať v ich rozmaroch,“ sladkým hlasom zatrilkovala Jelena. „Potrebujú disciplínu. Ak lietanie povolíš len tak, zacítia slobodu a zanedlho ti budú vo všetkom odvrávať. Ešte si na moje slová spomenieš. A navyše dovoliť svojej… najmladšej,“ vrhla prudký pohľad na Vasilisu, „lietať, kde si zmyslí… a bez dozoru… Čo ak sa zabije?“ Posledné slová vyslovila dvojzmyselne, s istou dávkou skrytej nádeje.

„Podľa mňa existujú oveľa spoľahlivejšie spôsoby, ako sa zabiť, nemám pravdu?“ nezdržala sa Vasilisa. „Napríklad dostať sa do časovej slučky s nejakou šialenou ženou.“

Tvár pani Mortinovej sa skrivila. Hodinárka potrebovala niekoľko sekúnd, aby sa ovládla, ale čoskoro bol jej výraz opäť pokojný. Dokonca sa zhovievavo usmiala: čo si to tie deti nenavymýšľajú…

„Zaujímalo by ma,“ nekompromisne pokračovala Vasilisa, „či sa efer ohnivého kríža nejako trestá. Určite áno, je to predsa zločin!“

To už Jelena nevydržala.

„Ty jedna fejra!“ sykla a nadvihla sa v stoličke, ale v tej chvíli ju niekto prerušil. Ohnev starší zvučne zacinkal čajovou lyžičkou o stopku svojho strieborného pohára.

„Vasilisa, budeš potrestaná za nezdvorilosť,“ povedal, akoby sa nič nestalo. „A teraz by sme sa s vaším dovolením mohli začať venovať raňajkám.“

Na stole sa objavila veľká strieborná misa s plnenými palacinkami od výmyslu sveta a hneď vedľa poháre so šľahačkou, s marmeládou a kadejakými omáčkami.

Po dlhom rannom výlete Vasilise poriadne vyhladlo, preto sa bez ohľadu na hnev vyvolaný nie práve spravodlivým trestom vrhla hneď na tri palacinky naraz, za čo si vyslúžila Jelenin nepriateľský pohľad.

„Nemá nijakú výchovu,“ znechutene zahundrala.

Odrazu sa dvere do jedálne rozleteli a vpustili ďalšieho hosťa. Mark bol vyparádený v slušivom, ale pre časodeja bežnom oblečení. Dlhá košeľová tunika so stojačikom a širokými manžetami mu splývala na nohavice.

„Prepáčte mi to meškanie,“ ozval sa a poklonil sa pánovi domu. „Zdržala ma istá neodkladná záležitosť, ktorá vyžadovala moju osobnú účasť.“

Po tomto vzletnom ospravedlnení pristúpil k Jelene a galantne jej pobozkal ruku. Vasilisa si odkašľala, aby zamaskovala smiech, ktorý nemohla potlačiť. Oddanosť zlatého kľučiara mocnej hodinárke sa nedala prehliadnuť.

Norton Ohnev sa kútikom úst pousmial, očividne sa na tom tiež pobavil.

„Práve sme začali, môj milý.“ Pani Mortinová obdarovala chlapca svojím najpríjemnejším úsmevom.

„Sadni si na voľné miesto, Mark,“ nedbalo mu kývol Ohnev starší.

Mark sa pozdravil s Nortom, úctivo sa poklonil Dejle, za čo si vyslúžil ľahký rumenec na jej lícach, a sadol si na stoličku vedľa Vasilisy.

„Nazdar, ryšaňa,“ pozdravil ju potichu a takmer nečujne dodal: „Vyzeráš akosi veselo na človeka, ktorý má na svedomí smrť svojich dvoch priateľov.“

„Diana len zaspala,“ precedila Vasilisa cez zuby. „A Feš je v poriadku…“

Mark neodpovedal, ale z jeho zlomyseľného úsmevu pochopila, že Feš Dragocij zrejme vôbec nie je v poriadku. Až sa jej od strachu rozbúchalo srdce.

Pri stole sa zatiaľ preberal nadchádzajúci sviatok: nasledujúci večer, v posledný letný deň, sa v Černovode zídu hodinári z celej Eflary. Hostia budú oslavovať všetkých kľučiarov a záchranu sveta. Ohnev starší sa navyše chystal zvolať poradu, na ktorej sa za zatvorenými dverami má rokovať o „vyhrotenej politickej situácii“. Viac sa o tom nezmienil, aj keď Vasilisu by hrozne zaujímalo, čo tým myslí.

Jelena oznámila, že si vezme na starosť organizáciu celej slávnosti: privítanie významných hostí, výzdobu všetkých miestností a, samozrejme, slávnostné menu. Vasilisa to počúvala na pol ucha a premýšľala, ako by sa z tej hlúpej oslavy vykrútila, tým skôr, že jej bude kraľovať neznesiteľná pani Mortinová. Čo keby sa tvárila, že je chorá? Alebo sa pobila s Nortom tak, že ju za to potrestajú? Táto myšlienka sa jej obzvlášť zapáčila.

„Všetci kľučiari sa musia zúčastniť,“ dôrazne oznámila Jelena a uprene sa zahľadela na Vasilisu, akoby uhádla, na čo myslí. „Samozrejme, okrem našej chudinky začasovanej Frezerovej. Víly skoro skolabovali…“ Hodinárka sa zákerne usmiala.

„Vie sa už, kto Dianu napadol?“ nahlas sa spýtala Vasilisa a s nádejou sa pozrela na otca. Od rozrušenia sa dokonca trochu nadvihla. Mark s Nortom okamžite natiahli uši a Dejla so záujmom prižmúrila oči.

„Vie,“ odvetil Ohnev starší do absolútneho ticha. „Skupina špeciálne vyškolených hodinárov šla do minulosti tej výnimočnej udalosti, aby zistila a zaznamenala, čo sa stalo. V takýchto veciach treba postupovať veľmi opatrne, aby sa nenarušil chod dejín. Zistili sme všetko, čo sme chceli vedieť.“

„A kto to teda bol?“ ďalej naliehala Vasilisa.

Výraz Ohneva staršieho sprísnel.

„To je tajná informácia. A nie je určená pre utáranú pubertiačku.“

„Som si istá, že to bola Rezniková!“ okamžite sa rozčúlila Vasilisa. „A vy ju… kryjete! Alebo to bol on!“ ukázala prstom na Marka. „Pokojne mohol na Dianu zaútočiť!“

„Alebo napríklad ty!“ zaškľabil sa Mark a zatváril sa prekvapene. „Možno to teba… ehm… kryjú!“

„To ty si sa ku mne predral ako prvý a zobral mi šarlátový kvet!“

„Prestaňte sa hádať!“ príkro ich okríkol Ohnev starší. „Zakazujem vám o tom hovoriť. Aj tak ste už počuli až-až… Bude lepšie, ak sa vrátime k plánovaniu slávnosti.“

„Nebolo by od veci pozrieť sa na zoznam hostí,“ okamžite zareagovala Jelena. „Priletí niekoľko ľudí z Radosveta. Astarius sa nezúčastní, opäť sa zavrel vo svojej Hviezdnej veži. Vraj náš veľký časodej opäť blúdi v budúcnosti…“ Na znamenie nesúhlasu povytiahla jedno obočie. „Až sa čudujem, že nikdy nevynechá hodinu so svojimi študentmi.“

„Možno sa jeho čas už nachýlil.“ Ohnevovi staršiemu sa tajomne zablyslo v očiach. „Ale to teraz nechajme bokom.“

Vasilisa si všimla, že pri tých slovách Jelene prebehol po tvári nezvyčajný záchvev vzrušenia, ktorý sa jej však hneď podarilo potlačiť.

„A čo náš druhý veľký časodej?“

„Astragor prisľúbil, že vyšle niekoľkých Dragocijovcov,“ pokračoval Vasilisin otec. „Vzhľadom na to, že Diana Frezerová zaspala… nazývajme to tak… železný kľuč prevezme niekto z Časokruhu. Bude to Zachara Dragocijová. Pokiaľ viem, je to veľmi šikovné dievča, neraz cestovala v čase.“

Vasilisa sa zaradovala. Mark hvizdol, očividne nemal Dragocijovcov v láske, a to bez výnimky.

„Kedy prídu?“ rýchlo sa spýtala Jelena Mortinová.

„Dorazia dnes večer okolo siedmej. Zrejme prejdú po časovom moste ako vždy.“

„Taký nepríjemný priechod…“

Vasilisa sa potichučky zasmiala, ale napodiv si to všetci všimli.

Jelena zomkla pery.

„Norton… Nepremýšľal si o tom, že by tvoja dcéra mala vstúpiť do rádu výnimočných a zaviazať sa sľubom mlčanlivosti? Je prehnane utáraná.“

Vasilisa chcela povedať, že nikam vstupovať nebude a vôbec nie je utáraná! Radšej si to však rozmyslela, aby to naozaj nevyzeralo, že priveľa rozpráva.

„Kým ste tu všetci, chcem vám niečo oznámiť.“ Norton Ohnev prešiel po všetkých očami. „Bohužiaľ, zanedlho budem musieť odcestovať. Možno na dlhší čas.“

„Kam?!“ vyhŕkla Vasilisa.

Pri uchu sa jej ozval Markov sotva počuteľný šepot:

„Nastanú ťažké časy, nemám pravdu, Ohnevová?“

Vasilisa ho nenápadne drgla kolenom, za čo si vyslúžila Markov tichý smiech.

„V čase mojej neprítomnosti vás bude mať pod dohľadom pani Mortinová,“ pokračoval Ohnev starší a ignoroval dcérin výkrik. „Láskavo súhlasila, že si vezme na starosť váš oficiálny nástup do Svetločasov a Temnočasov. A bude na vás dozerať…“

„A zároveň vás pripravovať na cestu do časovej priepasti,“ mierne dodala Jelena. „Už som hovorila s Astariusom o tom, aby na svojich hodinách venoval viac pozornosti časovým priechodom.“

„Áno, presne tak,“ pritakal Ohnev starší. „Všetci chceme nájsť Eflarusov zámok čo najskôr. A ja sa možno stihnem vrátiť do Sviatku listopadu.“

Jelena prikývla a ladne zdvihla ruku, aby všetkých utíšila.

„V básni o kľúčoch sa hovorí, že cestu k Rozoklanému zámku nájde krištáľový kľúč,“ zašvitorila. „Budeme dúfať, že Mariška nesklame naše nádeje a do legendárneho časodejníckeho zámku sa nám podarí vrátiť čas… Azda dokážeme Eflarusov zámok obnoviť a vzkriesime v ňom život.“

„Dúfam, že áno…“

Vasilisa nepočúvala. Od rozčúlenia jej horeli líca a bola červená až po korienky vlasov.

Otec jej sľúbil, že ju ochráni! A pritom odchádza nevedno kam a ktovie, na ako dlho… A navyše ju necháva napospas jej najhoršiemu nepriateľovi – Jelene!

„Takže my naozaj budeme cestovať do časovej priepasti?“ spýtal sa Nort. Po tvári mu preletel bojazlivý výraz. „Nie je to príliš nebezpečné?“

„Teraz, keď našim planétam nič nehrozí, niet sa čoho obávať,“ uistil ho otec. „Navyše, ako som povedal, nenecháme vás bez dozoru.“

„Samozrejme, že nenecháme.“

Jelenina tvár stuhla vo zvláštnom zamyslenom výraze. Nedívala sa na Vasilisu, ale dievčina mala dojem, že veľká hodinárka teraz premýšľa len o nej.

„Ehm, Norton, pýtal si sa, ako ďaleko sme s prípravami na školu… Izby pre tvoje dcéry sú už pripravené. Dejla bude mať samostatnú barokovú izbu so šarlátovými látkami, zlatou štukatúrou, zrkadlami a s gobelínmi na stenách. Veď vieš, je to môj obľúbený štýl. Epocha raného časodejstva, doba mušketierov, parochní, čipkovaných šiat… Počiatky mechanizácie, éra skvelých vedcov a odvážnych cestovateľov.“ Jelena sa usmiala a zasnívala sa. „Rada navštevujem to obdobie… Toľko úžasných vecí vtedy vzniklo!“

„Ja mám radšej viktoriánske obdobie,“ poznamenal Ohnev starší. „Dobu bláznivých vynálezov a veľkolepého cestovania… dobu obrovských mechanizmov, storočie slobodomyseľnosti, búrania starých múrov a vzniku nových ideálov. Vtedy žil môj dedo, však vieš, o kom hovorím, a čas sa mu odplatil vďačnosťou, všetci si ho dodnes pamätajú.“

Vasilisu prekvapilo, ako sa otcova tvár zmenila. Jeho zvyčajne studené a ľahostajné oči teraz žiarili vzrušením.

„Ach áno, tvoj dedo bol skutočný velikán.“ Jelena úctivo sklonila hlavu. „Obdaril časodejnícky svet mnohými cennými vynálezmi.“

„Určite o svojom skvelom pradedovi nič nevieš,“ odrazu pošepkal Mark Vasilise. „Bol to skutočne veľký hodinár. Nekonal síce vždy v súlade so zákonom a často používal zakázané časodejstvo… ale celé spoločenstvo hodinárov dodnes oslavuje jeho činy. A ty o tom vôbec nič nevieš. Preto nie si pravá Ohnevová.“

Vasilisa neodvetila, ale tak silno zapichla vidličku do palacinky s višňovou marmeládou na svojom tanieri, že sa celá náplň rozprskla.

„A ešte si aj nešikovná.“ Mark opovržlivo striasol niekoľko kvapiek, ktoré sa mu zachytili na rukáve.

„A pre Vasilisu je už izba pripravená?“ V otcovom hlase zaznel zdvorilý záujem.

„Iste,“ roztržito potvrdila Jelena. „Izba tvojej druhej dcéry nebude o nič horšia… Azda len v trochu pokojnejších tónoch. Sám vidíš, že tvoja najmladšia dcéra je už aj tak dosť nervózna.“

Vasilisa si živo predstavila, aké bývanie jej Jelena pripravila. Ktovie prečo si znovu spomenula na Osamelú vežu.

Prudko sa postavila a vyhlásila:

„Nechcem bývať v Rubínovom špici.“

Pri stole zavládlo ticho.

„A kde chceš v tom prípade tráviť noci?“ chladno sa spýtala Jelena. „Hádam nie v Lazore medzi jednoduchými remeselníkmi?!“

„A to by sa dalo?“ zaradovala sa Vasilisa. „Ak je to tak, potom by som…“

Pozrela na otcovu zamračenú tvár a zmĺkla.

„Pre veľký čas, ty chceš bývať s remeselníkmi?!“ Jelenu Mortinovú to tak ohromilo, že úplne zabudla na svoje povýšenecké správanie. „V izbách, kde býva viac ľudí spolu? V špine, biede a ustavičnom hluku?“

„Áno, to znie skvelo,“ pritakala Vasilisa a povedala si, že v Jeleniných pokojných tónoch by jej bolo oveľa horšie.

„Veľmi by som chcela bývať v Lazore,“ vyhlásila presvedčivým hlasom a hľadela pritom otcovi priamo do očí.

„Chceš bývať v dome môjho nepriateľa?“ stroho sa informoval. „V dome hodinárskeho majstra Lazareva?“

„Áno,“ vyzývavo odvetila Vasilisa. „Je to tvoj nepriateľ, nie môj.“

Nort s Dejlou urobili grimasy, akoby každý zjedol polovicu citróna.

„Tak dobre,“ znenazdajky súhlasil Norton Ohnev. „Nech je teda po tvojom.“

Jelena si nahlas nervózne vzdychla, očividne neschvaľovala prílišnú zhovievavosť pána domu.

„Dostaneme ťa aj tam, Ohnevová,“ potichu zašepkal dotieravý Mark, keď si Vasilisa znovu sadla. Podľa všetkého si rodinnú výmenu názorov náramne užíval.

„Daj mi pokoj,“ odsekla Vasilisa.

Namiesto odpovede jej Mark z celej sily šliapol na nohu. Ukázalo sa, že podpätok na topánke má poriadne ostrý.

„Podala by si mi palacinku?“ požiadal ju s tým najfalošnejším úsmevom.

Vasilisa mlčky vzala z misy palacinku, poriadne ju namočila do šľahačky a obratne ju pripleskla Markovi na dokonale vyžehlenú košeľu.

Dejla zhíkla a rukou si zakryla ústa. Nort od prekvapenia dokonca vstal zo stoličky, otec s úžasom vytiahol obočie a Jelene vykĺzla z ruky vidlička a s cengotom dopadla na podlahu.

Pri stole zavládlo stiesnené ticho. Markova tvár každú sekundu menila farby: v prvej chvíli zbledol, hneď zase očervenel a vzápätí bol opäť biely ako stena. Pohľad upieral na jeden bod a pery sa mu od hnevu nebadane chveli. Bolo zrejmé, že len prítomnosť dospelých mu bráni v tom, aby Vasilisu na mieste nezabil.

„Správaš sa príšerne,“ ozval sa Ohnev starší. „Buď taká dobrá, Vasilisa, a choď do svojej izby.“

2
Priatelia

asilisa sa vrátila do Zelenej izby a najskôr zo všetkého vybrala škatuľu so školskou uniformou, ktorú dostala od otca na narodeniny. Všetky veci z nej začala ukladať na posteľ. Bola strašne nahnevaná, že musela raňajkovať v takej nenávidenej spoločnosti. A zlostila sa aj na Marka, ktorý ju nakoniec dohnal k tomu, že sa neovládla. Otec odchádza na dlhý čas… A Vasilisu čaká trest! Keď si na to spomenula, zaúpela: je fakt možné, aby sa toľko nepríjemností stihlo stať za jedno jediné ráno?

Školská uniforma pozostávala z troch častí: z bežného odevu na vyučovanie, čo bola biela košeľa, čierne šaty na ramienka a široká tmavomodrá kravata; z bielej kombinézy z pevnej látky s množstvom vreciek a vrecúšok; a z čierneho vlneného plášťa so sponou v podobe čierno-bieleho znaku školy. Vasilisa už vedela, že jej budúca časodejnícka škola má svoj heraldický znak: osemramennú veternú ružicu s malým kruhom rozdeleným na dve polovice, ktoré symbolizujú Svetločasy a Temnočasy. Uprostred kruhu sú dve hodinové ručičky – biela ukazuje na čiernu polovicu kruhu a čierna na bielu.

Tento znak v podobe nášivky svietil aj na ľavom rukáve košele.

Vasilisa sa na vyučovanie náramne tešila, a to aj napriek tomu, že riaditeľkou v Škole svetlých časov bola Jelena Mortinová. Chcela čo najskôr dobehnúť priateľov v umení ovládať časodejnícku strelu. Nebude to síce jednoduché, ale urobí, čo bude v jej silách… Dúfala zároveň, že otec nezabudne na svoj sľub a dovolí jej počas školského roka bývať v Lazore. I keď nevedela, ako na tú správu bude reagovať Nikov otec Konstantin Lazarev. Čo ak dcéru svojho úhlavného nepriateľa nebude chcieť u seba ubytovať?

Vasilisa sa rozhodla, že si musí zalietať nad morom, aby sa upokojila a usporiadala si myšlienky, ale vtom na oválne dvere do jej izby niekto zaklopal.

„Ďalej!“

„Nazdar!“

Na prahu sa objavila Zachara. Vasilisa vykríkla od radosti a vrhla sa kamarátke okolo krku. Z Fešovej sesternice mala takú radosť, že ju dlho nechcela pustiť z pevného objatia.

„Vidím, že sa ti naozaj cnelo,“ zažartovala Zachara a vyvliekla sa zo zovretia. Vasilisino privítanie ju zjavne dojalo, ale nechcela to na sebe dať znať.

„Kedy si prišla? Zostaneš tu dlho? Budeš chodiť do Svetločasov?“ Vasilisa v momente zahrnula návštevníčku kopou otázok.

Mimovoľne sa pozrela na hodiny, ale mali ešte podobu slnka.

„Zatiaľ neviem,“ odvetila Zachara. „Prišla som skôr než ostatní, aby som všetkým pripravila izby… oni prídu neskôr.“

Dievčina pristúpila k oknu a otvorila okenné rámy s vitrážami, vyskočila na parapet a neohrozene spustila nohy do priepasti.

„Ty máš krásny výhľad!“ uznanlivo mľaskla jazykom. „Váš zámok je nádherný!“

Vasilisa si bez dlhého rozmýšľania k nej prisadla.

„Aj mne sa Černovod veľmi páči,“ prikývla. „Ešte keby tak moji súrodenci bývali niekde poriadne ďaleko… A nikdy by sem neprišla Jelena… Počuj, nevieš náhodou, ako prebiehajú prijímačky do časodejníckej školy?“ znovu sa začala vypytovať.

„Jasné, že viem!“ Zachara sa trochu prekvapene pozrela na kamarátku. „Najprv musíme prejsť cez Tajnos a na základe toho získame odznak kruhu, na ktorom sa budeme učiť. Dúfam, že sa dostanem na najvyšší kruh, inak ma Astragor potrestá… Všetci Dragocijovci musia byť najlepší. Uf, zatiaľ na to nebudem myslieť.“ Dievčina mykla hlavou. „Počuj, som strašne hladná. Ako to tu máte s jedlom?“

Zachara sa prehupla cez parapet a jedným skokom bola v izbe. Podišla k stolu a so záujmom nazrela pod poklop na striebornom tanieri.

„Môžem si niečo objednať? Varia u vás dobre?“

Vasilisa prikývla. V otcovom zámku bola vynikajúca kuchyňa, dokonca aj prieberčivá Mortinová ju chválila. Ale ju viac zaujímala škola, preto sa znovu opýtala:

„A čo je to ten Tajnos?“

Zachara práve nadvihovala poklop, no hneď ho s cinkotom položila späť na tanier.

„Otec ti nič nepovedal?“ V jej hlase bolo počuť prekvapenie.

„Nie…“ Vasilisa sa cítila trápne. Možno na to Norton Ohnev zabudol alebo to nepovažoval za dôležité… Nort s Dejlou o tej škole určite vedia všetko, hoci predtým aj oni bývali na Ostale. Možno sú na prijímačky dávno pripravení.

„Je to jednoduché. Všetci noví žiaci musia prejsť labyrintom, aby sa dostali do školy,“ začala vysvetľovať Zachara, ale kamarátkine rozpaky jej neušli. „Feš mi vravel, že je to hrozne zaujímavé. Lenže jemu sa to hovorí, keď sa hneď na prvý raz dostal na najvyšší kruh… Myslím, že na ôsmy… No, to je jedno. Nakoniec predstúpiš pred hodiny, ktoré určia úroveň tvojich schopností. Keď malá ručička ukáže na jednotku, dvojku alebo trojku, dostaneš sa na nultý stupeň. Keď ručičky ukážu štyri až osem hodín, tak na prostredný. Aby si mohla byť na najvyššom kruhu, musia ukazovať osem hodín a viac… Musím sa dostať na najvyšší kruh, aj keď mám len prvý stupeň… To predsa nie je také zlé, nie? Ak sa mi to nepodarí, Feš sa mi vysmeje a ja ho budem musieť zabiť, pretože by som jeho posmešky nezniesla.“ Zachara sa pri tej predstave usmiala.

Vasilisa sa kamarátky strašne chcela spýtať, či aj Feš príde na slávnosť, ale neodvážila sa.

„Na aký kruh sa asi dostane Nik?“ nahlas sa zamyslela. „Môže sa dostať na najvyšší, keď má tretí stupeň?“

Zachara vyprskla.

„To nemôže! Nie je predsa ani kľučiar. Možno u tvojho brata urobia výnimku.“

„Nort má prvý stupeň.“

„Tak to sa tam určite dostane, s vašimi rodinnými konexiami…“

„Počkaj, veď si vravela, že výsledok závisí od hodín v tom labyrinte – Tajnose.“ Vasilisa nechápavo hľadela na Zacharu. „Dajú sa oklamať?“

„Hodiny Tajnosu nemôžeš oklamať. Sú veľmi staré, ale ešte nikdy sa nepomýlili. Povedal mi to Feš.“ Zachara pri rozhovore s Vasilisou nespúšťala oči z poklopu, očividne čakala na svoju objednávku. „Ale výsledky sa dajú sfalšovať… Navyše, aj tak budeme musieť ešte skladať ústnu skúšku u riaditeľa… Mimochodom, radšej si prejdi hlavné zákony času.“

Pod poklopom niečo cinklo.

„Objednala som si zapečené toasty so syrom. Dáš si?“

Vasilisa pokrútila hlavou, pred chvíľou zjedla na raňajky kopu palaciniek.

„A čo ak tým labyrintom neprejdem?“ zneistela. „Prijmú ma do školy?“

Na ústnu skúšku u riaditeľky Svetločasov sa radšej zatiaľ snažila nemyslieť.

„Samozrejme! Máš predsa najvyšší stupeň. Ten labyrint je len skúška tvojej duchovnej sily. Výsledky zasvätenia a prijímačky na školu zvyčajne súhlasia. Aj keby si v labyrinte zablúdila, zachránia ťa a len dostaneš číslo nula. V tom prípade by si však musela začínať celkom od začiatku. Len si predstav,“ Zachara vrhla na Vasilisu uštipačný pohľad, „že by sa niekto pokúsil potopiť na skúške niektorého kľučiara. V tvojom srdci sa navyše usadila studená modrá iskra.“

„Prečo studená?“ vydesila sa Vasilisa. „Vôbec ju necítim, teplú ani studenú. Vlastne mám niekedy pocit, že sa mi to všetko len prisnilo.“

Zachara si vložila do úst zvyšok toastu, utrela si ruky do papierovej servítky a sadla si na zelený koberec pri kozube. Chvíľu mlčky prežúvala a zamyslene si premeriavala Vasilisu zdola nahor.

„Nie, nesnívalo sa ti to,“ oznámila nakoniec. „Keď naposledy rozkvitol šarlátový kvet, modrú iskru získal sám Eflarus. S jej pomocou rozbehol hodiny na Hodinovej veži svojho legendárneho zámku. Všetci dúfajú, že aj tentoraz pomôže do zničeného zámku vrátiť čas… Samozrejme, pokiaľ ho nájdeme.“

Vasilisa sa započúvala, ale ani teraz modrú iskru vo svojom srdci necítila. Navyše chcela zistiť, či Zachara vedela o Astragorovom pláne získať iskru len pre seba. No z nejakého dôvodu aj tentoraz mlčala.

„Školský labyrint je možno časová slučka… zóna bezčasia…“ zamyslela sa Zachara. „A my sa z nej budeme musieť sami nejako dostať von. V každom prípade, ak sa človek chce dostať medzi žiakov samotného Astariusa, najprv musí začať chodiť do tej zvláštnej čierno-bielej školy.“

„Astarius určite vyučuje to najzložitejšie časodejstvo,“ predpokladala Vasilisa. A pre seba si pomyslela, že v tom prípade sa bude musieť poriadne snažiť, aby stačila ostatným žiakom.

„Myslím, že teraz bude učiť len kľučiarov. Veď zanedlho budeme musieť nájsť časovú priepasť,“ pokojným hlasom odvetila Zachara. „Už asi vieš, že ja… No, veď sa sama pozri.“

Dievčina čosi vytiahla z vrchného vrecka šiat a podala to kamarátke. Vasilisa neverila svojim očiam. Na Zacharinej dlani ležal známy maličký kľúčik.

„Budem železná kľučiarka namiesto vašej Diany Frezerovej.“

Vasilise sa nepríjemne zovrelo srdce. Jej obavy sa naplnili. Dianu sa v najbližšom čase nechystajú zachrániť… A ktovie, či vôbec niekedy.

„Nechcela som nikomu brať jeho miesto,“ všimla si Zachara jej rozpoloženie. „No nebudem predstierať, že nemám trochu radosť z toho, že to tak dopadlo.“ Vyzývavo pozrela na Vasilisu. „Astragor ma vďaka tomu pustil na Eflaru. Ktovie, kedy by sa mi naskytla taká neuveriteľná šanca!“

„Zachara, ja ťa predsa neobviňujem,“ rýchlo ju ubezpečila Vasilisa. „Len nám je všetkým Diany hrozne ľúto. Nedokážem si predstaviť, aký nešťastný musel byť Nik.“

„Aj Feš bol nešťastný,“ odrazu povedala Zachara. „Pred mesiacom som počula, ako prosil strýka, aby ho pustil na Eflaru. Chcel Diane pomôcť. Veď keď sú človek alebo víla začasovaní, každá hodina je vzácna. A čím dlhšie to trvá, tým je nádej na záchranu z večného spánku menšia.“ Dievčine sa zimomravo zatriasli plecia, očividne jej táto téma nebola príjemná. „Astragor sa vtedy strašne rozčúlil, vynadal mu, že je zanovitý. Kričal, že by všetky víly na svete mali urobiť hodinárom radosť a skapať. Patria totiž k eferovému svetu… Mnohí vrátane Astragora považujú eferové bytosti za omyl prírody, objavili sa vraj vinou pokrivenia časopriestoru. No podľa mňa to nie je pravda. Čo myslíš?“

Vasilisa prikývla. Takže Diana je omyl prírody? Predstavila si, čo by na to povedala sama víla, a usmiala sa. V tom si však spomenula, ako nelichotivo železnú kľučiarku privítal Astragor, a srdce sa jej opäť od strachu rozbúchalo.

„A čo Feš? Ako sa má?“

„No,“ zaváhala Zachara, „bol dva dni zatvorený na najspodnejšom podlaží v podzemí. Každý Astragorov žiak tam bol aspoň raz… vieš, je to naozaj nepríjemné miesto.“ Dlho sa na Vasilisu dívala, akoby premýšľala, či jej má vôbec ešte niečo povedať.

„Bez ohľadu na nedávny trest príde na vašu slávnosť,“ odhodlala sa pokračovať. „Ale radšej sa k nemu s Nikom vôbec nepribližujte.“

„Prečo? To má zakázané sa s nami baviť?“ začudovala sa Vasilisa.

„Samozrejme, že nie.“ Zachara si nervózne hrýzla do pery, akoby sa bála, že sa preriekne. „Možno sa ani neukáže… Feš teraz patrí k pokročilým žiakom a veľa sa učí. Predstav si, že sa dokáže premeniť na trojzubca! Zatiaľ to nikto nevie, tak si to nechaj pre seba. Tým skôr, že chce svoju premenu ešte dotiahnuť do detailov… je to fakt zložité časodejstvo. Obzvlášť, keď sa premieňa na také pochabé stvorenia, ako sú rusalky, tenkorožce alebo trojzubce…“

Vasilisa mala pocit, že Fešova sesternica sa naschvál vyhýba odpovedi. No neodvážila sa nástojiť na podrobnostiach, pretože Zachara na to očividne nemala náladu. Navyše si Vasilisa náhle spomenula, že aj Diana sa vedela premeniť na rusalku… Musela byť naozaj silná hodinárka.

„Keď je teraz tvoj bratranec taký dôležitý, budeme s Nikom čakať, až nám sám milostivo dovolí s ním hovoriť,“ napoly žartom povedala Vasilisa. Usmiala sa, ale na srdci akoby jej pristál jeden trojzubec. Prečo sa s nimi Feš nechce rozprávať?

„Naozaj sa teraz stále tvári veľmi dôležito,“ odbila ju Zachara. „A už dosť o ňom. Radšej mi povedz, ako sa darí nášmu budúcemu lunovtáčikovi.“

„Vajce mám pod posteľou v tom najvzdialenejšom kúte.“ Vasilisa mimovoľne stíšila hlas. „Uložila som ho do svojej pletenej čiapky, je superteplá.“

„Už sa na škrupine objavili puklinky?“

Vasilisa skleslo zavrtela hlavou.

„Nebuď smutná,“ utešovala ju Zachara, „ešte je dosť času. Keď to bude trvať dlhšie než tri mesiace…“

Ozvalo sa zaklopanie a dievčina zmĺkla.

„Môžem vstúpiť?“

Do miestnosti vošiel Nik vo svojej zvyčajnej bielej košeli s výstrihom do véčka a v jednoduchých čiernych nohaviciach. Teraz mal však obuté topánky, aké nosia hodinári – čierne črievice s dlhými špicami. Za tie dva mesiace, čo ho Vasilisa nevidela, vyrástol, schudol a ešte viac sa opálil. Vlasy mal také vyblednuté od slniečka, že boli skoro snehobiele.

„Nik!!!“

Vasilisa sa konečne prebrala zo šoku a vrhla sa mu okolo krku. Kamarát ju nemotorne objal a potom opatrne stisol ruku Zachare.

„Prišiel si k nám na slávnosť?“ spýtala sa prekvapená Vasilisa. „Aj s otcom?“

„Nie, to nie, ale otec je ešte tu. Čaká v prístave,“ povedal Nik. „Vieš predsa, aký vzťah má k tvojmu otcovi… Povedal, že kým je nažive, nikdy neprekročí prah Černovodu… Ehm, prepáč.“ Chlapec zrozpačitel. „Skrátka, nepríde. Ani mi nechcel dovoliť, aby som sa s tebou stretol, vraj je to nebezpečné.“

„Prečo?“ Zachara prekvapene vytiahla jedno obočie. „Vari Eflarčania neoslavujú víťazstvo spoločne? Vaša planéta je zachránená, nie je to azda dobrý dôvod zmieriť sa?“

Nik sa nezdržal a odfrkol si.

„To povedz svojmu učiteľovi Astragorovi,“ dôležito povedal. „Najradšej by rozhádal všetkých Eflarčanov.“

Zachara zdvihla ruky dlaňami napred, akoby sa bránila.

„Hej, počuj, mňa do toho neťahaj! Našťastie nie som medzi pokročilými žiakmi, takže nič neviem.“

Nik sa trochu zamračil.

Vasilisa si bola istá, že si spomenul na Feša a teraz sa začne Zachary naňho vypytovať. Lenže Nik začal hovoriť o niečom celkom inom.

„Víly opäť neprišli na schôdzu Radosveta. Samozrejme, nebudú ani na vašej slávnosti. Biela kráľovná zúri pre to, čo sa stalo Diane. A čierna kráľovná mlčí ako vždy. Všetci hovoria o vojne. To je podľa teba nejaká záchrana sveta?“ trpko uzavrel.

„Nesmieš si to tak brať,“ pohŕdavo namietla Zachara. „Keď sa nájde Rozoklaný zámok, uvidíš, že sa zase všetci zídu. Budú si predsa musieť nejako rozdeliť jeho bohatstvo.“

Nik nedôverčivo prikývol a zamyslene sa rozhliadol po Vasilisinej Zelenej izbe.

„Strop je príliš nízky,“ nečakane povedal. „To je dosť zvláštne na takú vysokú vežu… Pod kužeľom musí byť dosť priestranné podkrovie, čo myslíš, Vasilisa?“

„Neviem,“ zarazene pokrčila plecami. „Keď som lietala okolo veže, nikdy som si nevšimla nijaké strešné okno. Sú tam len dlhé rady strešných škridiel. Ani zachytiť sa o nič nedá, jedine o vrchný špic.“

„My máme v Zmijulane obrovské izby,“ hrdo vyhlásila Zachara. „Dokonca aj pre služobníctvo… A Feš teraz býva spolu so staršími v Hlavnej veži… Každý z nich má obrovský krásne zariadený apartmán so samostatnou kúpeľňou a dokonca so vstupom na strechu.“

Nik si zhlboka vzdychol.

„Počuj, Zachara,“ spýtal sa ľahostajným tónom, „príde tvoj bratranec na zajtrajšiu slávnosť alebo nie? Má vôbec v pláne ukázať sa na Eflare?“

V dievčininých očiach sa rozhoreli posmešné ohníčky.

„Samozrejme, že príde! Nemusíš sa báť, najlepší priateľ. Je predsa strieborným kľučiarom.“

„Aha, jasné.“ Nik sa zamračil a zvraštil obočie. Odrazu vyhŕkol: „Prečo sa so mnou ani raz nespojil? Cez inerciálnu navigáciu alebo prostredníctvom časodejníckej pošty… Alebo nesmie?“

„Môže robiť, čo chce,“ uistila ho Zachara. „Už som hovorila Vasilise, že ma požiadal, aby som vám odkázala, že sa k nemu nemáte na slávnosti približovať…“

„Je v poriadku?“ rýchlo sa spýtal Nik. „To má akože zakázané sa s nami baviť? Alebo nás len nechce vystavovať nebezpečenstvu?“

„Nerozprávaj hlúposti!“ nahnevala sa Zachara. „Feš je v absolútnom poriadku. Teraz je spolu s Rokom a Vojtom v kruhu najstarších žiakov. Vojta zatiaľ nepoznáte, ale aj on príde na slávnosť. Skrátka, Feš teraz patrí k najlepším hodinárom v celej rodine, aj keď má len štrnásť rokov… Vlastne skoro pätnásť,“ opravila sa. „Mimochodom, strýko prijal do rádu výnimočných aj toho vášho… Marka. Zlatého kľučiara. Ako odmenu za to, že mu priniesol kalich šarlátového kvetu.“

„Takže aj Mark má teraz tetovanie?“ zaujímalo Vasilisu.

Zachara s Nikom sa na ňu naraz pozreli.

„Čo o tom vieš?“ ako prvý sa spýtal Nik.

„Nič zvláštne,“ pravdivo odvetila Vasilisa. „Len som si všimla, že Feš má na krku čierne krídlo. Hneď pod líniou vlasov… Nie je to znak rádu výnimočných?“

„Je to znak rádu Dragocijovcov.“ Zachara sa k nim otočila chrbtom, nadvihla si krátke vlasy a odhalila krk. Mala presne také drobné netopierie krídlo ako jej bratranec. „Znamená to, že sme viazaní prísahou vernosti rodine, nič viac.“

„To je príšerné.“ Na Nikovej tvári sa zračila nevôľa. „Označkovať si všetkých svojich príbuzných, hrôza. Ten váš Astragor je pekný cvok.“

„Daj si pozor na jazyk,“ precedila cez zuby Zachara a premerala si chlapca povýšeneckým pohľadom. „Tak ja pôjdem,“ obrátila sa k Vasilise. „Dostali sme izby v Juhozápadnej veži. Ja bývam na najvyššom poschodí – ak budeš chcieť, Vasilisa, zastav sa.“

„Zachara je teda pekne protivná,“ uľavil si Nik, len čo sa za ňou zavreli oválne dvere. „Feš je síce tiež dobré číslo, ale je to fajn priateľ… Alebo aspoň bol.“

Nik stíchol, vyzeral rozladený a Vasilisa radšej rýchlo zmenila tému.

„Tak ty u nás nezostaneš do zajtra?“

„Zbláznila si sa? To by otec nikdy nedovolil, navyše mu nikto ani neponúkol, aby sa ubytoval v Černovode. Nabudúce ťa určite poprosím, aby si mi to tu trochu poukazovala, ale teraz mám málo času, otec na mňa čaká pred bránami. Prileteli sme na tenkorožcoch. Ide o to, že otec zanedlho pôjde za vílami, aby zistil, ako to vyzerá so záchranou Diany… Chcel som ísť s ním, ale cesta je, bohužiaľ, naplánovaná na prvý september a vtedy máme prijímaciu skúšku.“

„Aj ja chcem ísť!“ prudko zareagovala Vasilisa. „Mohla by som skúsiť požiadať o dovolenie? Dianin život je oveľa cennejší než škola…“

„To sa chceš uliať hneď prvý deň? To nejde,“ zavrtel chlapec hlavou. „Presne preto mi otec nedovolil ísť s ním. Navrhol som mu, aby sme šli hneď zajtra, ale nemôže, má v pláne niečo neodkladné. No sľúbil mi, že zistí všetky podrobnosti.“

„Určite si s tým poradí lepšie než my,“ uznala Vasilisa.

„Škoda, že nemôžem ísť na vašu slávnosť. Hrozne rád by som videl toho naničhodníka Feša a od srdca sa s ním porozprával.“ Nik pevne zovrel pery.

„Aké je to všetko komplikované!“ zabedákala Vasilisa. „Myslela som si, že teraz, keď Eflare nič nehrozí, všetkým nám bude oveľa lepšie… A aj Dianu odčarujú… Totiž, chcela som povedať odčasujú.“

Nik sa usmial a chytil ju za ruku.

„Aby som povedal pravdu, chcel som ťa poprosiť, aby si sa porozprávala s Fešom… Možno by kvôli Diane niečo vymyslel… Popýtal sa u tých jeho príbuzných…“ Chlapec sa uškrnul. „Dragocijovci poznajú kopu eferov, ktoré dokážu vrátiť hodinára do života. Možno nie celkom podľa zákona, ale… Pochop, strašne sa bojím,“ odrazu prešiel na vzrušený šepot. „Bojím sa, že víly aj hodinári budú takí zaneprázdnení svojou nenávisťou, že na Dianu zabudnú… Čo ich po osude jednej jedinej víly, keď hrozí nová vojna?“ dodal s obavami a stíchol.

„Tak dobre, skúsim to,“ pokúsila sa ho upokojiť Vasilisa, hoci sama o úspechu tohto plánu dosť pochybovala.

Nikovi sa podozrivo leskli oči. Zrejme preto mal tak naponáhlo.

„Musím ísť, aj tak už na mňa otec dosť dlho čaká. Nezabudni na nášho superFeša!“

„Jasné… Odprevadím ťa!“ navrhla Vasilisa, ale Nik ju zarazil:

„V nijakom prípade. Otec ťa prosí, aby si nevychádzala von. Čím menej ľudí bude vedieť, že sme spolu hovorili, tým lepšie.“

Keď sa rozlúčil a odišiel, Vasilisa si spomenula, že sa ho zabudla spýtať, ako bývajú deti hodinárskych majstrov v Lazore počas školského roka. No keď o tom tak premýšľala, rozhodla sa, že keď sa naskytne príležitosť, sama sa na to spýta rovno Lazareva staršieho.

3
Sieň žialiacich kameňov

orton Ohnev nezabudol, že sľúbil Vasilisu potrestať za nezdvorilosť a neslušné správanie pri raňajkách. Ešte bola v dobrej nálade zo stretnutia s priateľmi, keď sám za ňou prišiel do jej izby.

Nehľadiac na to, že sa po všetkých udalostiach trochu zblížili, Vasilisa v otcovej prítomnosti stále pociťovala nesmelosť a dokonca strach. Uvedomovala si, že mu nemôže bezvýhradne veriť ani si byť istá jeho priazňou a tým, aké plány s ňou má.

Ohnev starší najprv luskol prstami, čím uhasil oheň v kozube, akoby ho sfúkol vietor. Nedbalým mávnutím ruky zavrel vitrážové okná a ďalším lusknutím zhasil všetky sviečky v lampách okrem jednej. V izbe zavládlo prítmie.

„Nesmieš odvrávať starším,“ odmerane ju pokarhal. „Nesmieš ísť hlavou proti múru. Musíš byť dôvtipná a konečne sa naučiť byť opatrná. V hre, ktorú si začala hrať, môže mať aj tá najmenšia chyba fatálne následky. Prečo dráždiš Jelenu? Veď tým najviac trpíš ty sama.“

„Ona začala,“ pokúsila sa namietnuť Vasilisa, ale otec ju jedným pohybom ruky umlčal.

„Čo práve robíš? Zase odvrávaš. Preto ťa teraz odvediem do zámockého podzemia a dám ti jednu dôležitú lekciu.“

Z otcovho hlasu Vasilisa usúdila, že ju čaká niečo nepríjemné. V absolútnom tichu prešli okružnou chodbou na najvyššom poschodí a po hlavnom schodisku zišli až celkom dolu. Všade na stenách viseli umelecké vitráže – pestrofarebné abstrakcie z geometrických tvarov. Vasilisa chvíľami spomalila, aby si ich lepšie prezrela. Keď sa človek dlho díval na taký obraz, čriepky mozaiky vytvárali pozoruhodné kombinácie. Vyzerali ako tvár, ale vzápätí sa zdalo, že je to skôr súčasť nejakého hodinárskeho mechanizmu…

Pri vysokých kovaných dverách vedúcich do veľkej sály, kde stáli tri tróny, Ohnev starší zastal. Otočil sa chrbtom k dverám a zdvihol ruku, ako keby dával nejaký povel. Vasilisa sledovala jeho počínanie. Otec ukázal na obraz Černovodu so všetkými ôsmimi vežami vrátane strieborno-čierneho ciferníka na hlavnej Hodinovej veži. Po obraze prešla sotva viditeľná vlna a ozvalo sa tiché klapnutie. Za okamih sa celé plátno pokrylo drobnými čriepkami a pravouhlý otvor na ňom otvoril priechod do absolútnej tmy. Vasilisa si spomenula, že podobný trik urobila Jelena s iným obrazom, keď prvý raz priviedla Vasilisu do Černovodu.

„Pre mňa a mojich dôverných priateľov neexistujú v tomto zámku nijaké prekážky,“ vysvetlil jej, ktovie prečo, Ohnev starší. „Môžeme búrať steny a zase ich stavať, pretože vieme riadiť čas.“

„Keď človek chce prejsť nejakou stenou, zrejme musí vedieť, kedy tam ešte nebola, a na chvíľu vrátiť čas presne do tohto momentu,“ nahlas premýšľala Vasilisa.

„Presne tak,“ povedal otec a ani sa na ňu nepozrel. „To platí pre budovy, ktoré postavili ľudia z drevených trámov, tehál alebo kameňa. No ako som ti už spomínal, Černovod je vytesaný z koralového útesu, ktorý vytvorila sama príroda, takže v minulosti sa tu namiesto týchto múrov týčil z morského dna úzky skalný mys… Ak chceš, aby zmizli naše zámocké múry, musíš hľadať potrebný čas v budúcnosti, keď už po tejto stavbe nebude ani pamiatky. Presne ako po nás všetkých, mimochodom.“ Kútiky úst sa mu mierne zdvihli.

Vasilisa úkosom pozrela na otca. Zaujímalo ju, čo tým Ohnev starší vlastne myslí. Buď bol tak ďaleko v budúcnosti, keď už po zámku naozaj nemohlo byť ani pamiatky, alebo pozná presný dátum jeho zrútenia. Aký mocný časodej je otec? Môže slobodne cestovať v budúcnosti, a teda ju tak dobre poznať?

Norton Ohnev medzitým vstúpil do tunela, v ktorom sa okamžite rozsvietili nezvyčajné lampy. Matné biele guľaté lampičky ožiarili celý priestor ako jagavé hviezdy nočnú oblohu. Od kamenných múrov sa odrážala červenkastá tlmená žiara, ktorá sa miešala s belavým sfarbením lámp a vrhala na celý priestor akési zvláštne iluzórne svetlo. Vasilisa mala na okamih dojem, akoby bola v jednom z tých prchavých ranných snov, keď je také ťažké odlíšiť prelud od skutočnosti.

Otec pridal do kroku a Vasilisa sa snažila držať s ním krok, takže v jednej z niekoľkých zákrut neodhadla vzdialenosť, a keď nečakane zastal, pristála mu na chrbte.

„Opatrne,“ upozornil ju. „Teraz vstúpime do obrovskej sály, cez ktorú vedie dosť vratké schodisko. Jeden chybný krok vedľa, spadneš a navždy zmizneš v čiernej vode. A čo ak sa práve nenájde nejaký hlúpy a ľahkovážny chlapec, ktorý dokáže spomaliť čas… Mimochodom, vtedy ste mali obrovské šťastie a veľký čas bol na vašej strane.“

Vasilisa pochopila, že naráža na Feša, ktorý jej pomohol utiecť zo zámku tajným východom pod vodou. No v skutočnosti ich vtedy všetkých zachránila Diana, ktorá sa premenila na rusalku a poradila im, aby plávali za modrým svetlom. Ach, Diana, Diana…

Vasilisa sa pozrela otcovi cez plece a zmeravela. Pred nimi sa rozprestieralo dlhé úzke schodisko, ktoré viedlo niekam do hĺbky. Jeho stupienky i zábradlie žiarili tajomným jasnozeleným svetlom, akoby boli omotané tenkými neónovými šnúrami. Úzky pásik svetla zo všetkých strán obklopovala čiernočierna tma a nebolo jasné, kde je koniec a kde začiatok, akoby sa schodisko ťahalo naprieč otvoreným vesmírom.

Ohnev starší urobil niekoľko krokov, otočil sa k dcére a ponúkol jej ruku. V tom zvláštnom osvetlení jeho tvár vyzerala ako nereálna desivá maska. Vasilisa nechcela pred otcom vyzerať ako zbabelec, pevne sa ho chytila a neohrozene stúpila na prvý schod.

„Je to vzácny prírodný koral nezvyčajne sýtej farby,“ ozval sa Ohnev starší a opatrne našľapoval. „Veľmi vzácny druh… Doviezli ho sem z veľkej diaľky špeciálne na výzdobu niektorých architektonických prvkov. Vďaka červenému vzoru koralu schodisko dobre vidieť aj potme, a ak má hodinár hlavu na správnom mieste, nezablúdi, ale dokáže sa po ňom vrátiť naspäť do zámku. Tento materiál navyše dobre zachováva čas, takže voda sa nedostane cez schodisko. Vidíš, akoby sme sa nachádzali vo vzduchovej trubici.“

Vasilisa uhla pohľadom, pretože vôbec nechápala, o čom otec hovorí. V tej chvíli zatajila dych; okolo nich sa mierne vlnila temná, mazľavá kalná voda bez jediného záblesku svetla – taká, aká môže byť len vo veľkej hĺbke. Keď sa poriadne rozhliadla, všimla si hranicu medzi vodou a vzdušným priestorom schodiska a dostala skutočný strach.

„Opatrne, Vasilisa,“ zádumčivo zopakoval otec. „Čierna voda dokáže byť zradná… Stúpiš vedľa, dostaneš sa do jej časového poľa a tlak ťa rozmliaždi na placku.“

Norton Ohnev po takom strašnom varovaní pomaly pokračoval vpred, ako keby sa prechádzal po parku. Vasilisu stálo obrovské úsilie, aby sa nedala na útek. Po kratučkom zaváhaní vyrazila za otcom, pretože jej bolo jasné, že sama sa odtiaľ ťažko dostane.

Stupienky pod nohami boli pružné a schodisko sa zdalo nekonečné.

„Kam vlastne ideme?“ nedočkavo sa spýtala Vasilisa.

„Uvidíš.“

Odrazu ju silno zatiahol za ruku do tmavého výklenku. V tej chvíli sa za nimi spustila ťažká čierna opona, ktorá im odrezala cestu späť.

Nad hlavami sa im rozhorel jasný mihotavý plameň v guľatej lampe a Vasilisa musela zažmurkať, aby si zvykla na svetlo.

„Sme vo výťahu,“ vysvetlil jej otec.

A naozaj, kabína začala pomaly klesať. Vasilisa otca potajomky pozorovala, ale jeho tvár bola stále chladná. Zaujímalo by ju, či sa do toho podzemia dá dostať aj cez nejaké zrkadlo v dome. No prečo by ju potom viedol takou zdĺhavou cestou?

Čierna opona sa pomaly vytiahla a vpustila ich do veľkej sály osvietenej tajomným modrým svetlom.

„Vitaj v Sieni žialiacich kameňov,“ oznámil Ohnev starší. „Na najtajnejšom mieste nášho zámku. Dokážem si predstaviť, akú radosť by mal tvoj dobrý známy Konstantin Lazarev, keby zistil, že tu zhromažďujem všetkých svojich spáčov.“

Vasilisa sa s úžasom pozrela na otca: o čom to hovorí?

Pred nimi sa tiahli dva rady kamenných sôch okrídlených ľudí, ktoré vytvárali dlhú galériu. Boli medzi nimi muži v pyšných majestátnych pózach, niektorí so strelou v ruke pripravení na útok. Iní mali zopäté ruky v prosebnom či zúfalom geste. Boli tu ženy v honosných rozviatych šatách obratne vytesaných do tých najjemnejších záhybov a detailov čipiek. Vasilisa si s údivom prezerala všetky tie krásne tváre s jemnými pravidelnými črtami, ktoré všetky bez rozdielu vyzerali tak oduševnene… Odrazu jej vnímavý pohľad upútali kamenné sochy detí, chlapcov a dievčat vo zvláštnych úboroch. Niektoré boli ešte celkom maličké. Vasilisu zvlášť zaujal chlapec s dlhými kučeravými vlasmi. Vyzeral tak na desať rokov, ruky mal prekrížené cez prsia, akoby o niečom premýšľal, keď skamenel.

V mátožnom červenom svetle koralových stien mali biele sochy ružovkastý nádych, čo ešte umocňovalo aj tak hrôzostrašný dojem. Vasilisu však najviac zo všetkého ohromilo to, že tváre tých ľudí vôbec nevyzerali ako z kameňa. Naopak, zdalo sa, že všetci spáči len na krátku chvíľu znehybneli.

„Kto sú tí ľudia?“ sotva počuteľne zašepkala.

„Hodinári. Tí, ktorí stáli v ceste rádu výnimočných.“

„Sú… mŕtvi?“

„Dávno.“

Vasilise prebehol mráz po chrbte. Tí ľudia vyzerali, že sú nažive, len spia. Ako omámená šla ďalej a snažila sa nevynechať ani jednu sochu v tejto príšernej miestnosti.

Mimovoľne sa zastavila pri soche muža a ženy… Držali sa pevne za ruky. Muž mal dlhé vlnité vlasy, priamy, ale neprítomný pohľad a trpký úsmev, ktorý mu vyformoval jamky na lícach. Akoby sa zmieril s tým, čo sa stalo, a prestal sa brániť. Žena bola veľmi krásna. Mala veľké smutné oči, jemné črty tváre, ostré lícne kosti a pery pootvorené v úsmeve. Dlhé husté vlasy jej v ladných lokniach padali na plecia. Dívala sa do diaľky, akoby si nič okolo seba nevšímala. Za jej chrbtom sa rozprestierali široké ostré krídla s výrazným lemovaním.