Oblak a veľryba

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na

www.albatrosmedia.sk

Anne Nesbetová

Oblak a veľryba – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

oblak

A

veĽryba

· A nne N esbetová ·

Venujem Ines

· Prvá kapitola ·

Ísť, ísť, preč

Noah začal tušiť, že sa niečo deje, vo chvíli, keď v to májové popoludnie ako piatak pozrel do očí svojej mame. Prišla poňho na aute, ktoré nepoznal – to bola prvá vec. A po druhé, na sedadle spolujazdca sedel jeho otec. No v Noahovej rodine chodil pro deti do školy vždy len jeden z rodičov.

Na zadnom sedadle na kope kufrov stálo ošúchané hnedé vrece prelepené lepiacou páskou. Ak batožinu nechcel zvaliť, musel si sadnúť opatrne.

Vzadu nezostalo dosť miesta ani na jeho školský vak, tak si ho položil dopredu na kolená.

„Ahoj,“ pozdravil rodičov. „Čo sa stalo s naším autom? A čo tie kufre?“

„Zatvor dvere,“ povedala mama. „Je to požičané auto. Musíme sa ponáhľať. Je to naliehavé. A svoj vak podaj otcovi.“

Auto sa odlepilo od obrubníka tak rýchlo, až zapískali pneumatiky, čo bolo super.

Noahov otec sa obrátil dozadu a presvedčivo sa naňho usmial.

„Všetko bude v poriadku,“ oznámil a vzal Noahov vak dopredu. (V poriadku? pomyslel si Noah.) „Pravdaže, mali sme ti to povedať vopred. Čo máš v tom vaku?“

Bola to otázka, na ktorú otec očividne nečakal odpoveď. Skôr ako Noah stačil otvoriť ústa, sám rozzipsoval žltý zips na vaku a nazrel dnu. Vnútri bola kopa ceruziek, guma a pokrčené papiere. Okrem toho dve knihy a banán.

„Hej!“ ozval sa Noah a načiahol sa dopredu, pokiaľ mu to dovolil bezpečnostný pás. Od prekvapenia však zo seba viac nedostal. Jeho rodičia boli zvyčajne poriadkumilovní.

„Len to, čo je potrebné. Len to si môžeme vziať so sebou,“ vyhlásil otec a rýchlo sa prehrabával vo vaku. Ako sa ukázalo, pri nohách mal vrece na odpadky a všetky papiere šli razom doň. Potom sa obrátil a žmurkol. „Čo myslíš, je tento banán dôležitý?“

„Čo robíš?“ ozval sa nechápavo Noah. Banán mu bol fuk. Na ostatnom záležalo. „Kam vziať? Počkaj, nevyhadzuj to, to je moja úloha z matiky.“

„Už nie,“ povedala Noahova mama. „Ideme lietadlom, nemôžeme mať so sebou zbytočnosti.“

„Lietadlom?“ zatiahol Noah. „Hneď teraz?

„Hej!“ odvetila mama. „Je to ten výlet, o ktorom sme hovorili. Myslíš, že tie jazykové nahrávky boli len žart? No tak, nemčina je predsa tvoja silná stránka, nie? Der-die-das.“

Poslednú slabiku zaspievala. Bola pravda, že doma počúvali nahrávky z nemčiny. K páskam bola aj učebnica a dokonca vymýšľali pesničky k tabuľkám. Len tak si ich Noah vedel zapamätať, keď si ich spieval. V nemčine bolo priveľa spoluhlások – a priveľa gramatiky, ako rada opakovala mama.

Noahovi sa však gramatika páčila. Jeho mozog zaznamenával dokonale a naučiť sa jazyk znamená naučiť sa určité vzory. Mama teda nežartovala, keď povedala, že na ne má Noah nadanie.

No, nadanie, také neviditeľné. Noah skôr po nemecky rozumel, ako dokázal hovoriť.

„Teraz nemôžeme ísť nikam,“ ozval sa Noah. „Nie sú predsa prázdniny. Prázdniny bývajú v lete.“

Mali to byť prázdniny. Taký bol plán – cez prázdniny pôjdu do Nemecka – teda na prázdniny – do Čierneho lesa, dajú si koláč, pozrú si kukučkové hodiny a aspoň jeden zámok.

„Okrem toho zajtra mám futbal. Nemôžem ho vynechať. A Zach má v sobotu narodeniny!“

„Zmena plánov,“ vyhlásila mama. „Prepáč, inak sa nedá. A ukázalo sa, že to bude iné Nemecko. Nie zvyčajné Nemecko, ale to druhé. Máme niekoľko hodín na prípravu a organizáciu a potom odlietame.“

Hrôza. Noahovi nič z toho nešlo do hlavy.

A čo sa týkalo narodenín, Zachova mama chcela požičať video Indiana Jones. Indiana Jones! Noah otvoril ústa, ale skôr ako z nich niečo vyšlo, ozval sa otec. To rodičia nerobia, keď ich dieťa chce niečo povedať. Niekedy sa príliš starajú do detských kníh, papierov a obalov z cukríkov.

„Hej, pozri sa na toto!“ vykríkol Noahov otec. Práve držal v ruke Noahovu knihu – Alicu v krajine zázrakov a za zrkadlom, ktorá kedysi patrila jeho mame. V to ráno si ju vzal z poličky, lebo chcel mať vo vaku vždy niečo na čítanie. Kniha bola ošúchaná, ale veselá. Dávno už prišla o obal; na prvej strane poskakovali vzory radov zajacov nakreslených červeným a čiernym atramentom.

Noahov otec civel na tie zajace a tváril sa pochybovačne.

„Čo myslíš, Lisa, bude to v poriadku?“

„Nie je navyše. Tú knihu práve čítam,“ odvetil Noah a vystrel ruku. Dnes v škole prečítal len prvú kapitolu, ale zdalo sa mu, že to bude veľmi zvláštny príbeh. Staromódny, ale zvláštny. Noahovi sa páčil.

„Nie je v nej napísané žiadne meno? Potom je v poriadku,“ konštatovala mama.

No keď otec hádzal knihu Noahovi dozadu, narazila do sedadla a vypadla z nej kartička, ktorá musela byť dávno zastrčená medzi listami.

„Čo je to?“ opýtala sa Noahova matka. Auto trochu zabočilo doprava, keď sa obrátila dozadu, aby sa pozrela.

„Neboj sa,“ povedal Noahov otec. „Radšej hľaď na cestu. Mám to pod kontrolou. Noah…“

No Noah už hľadel na štvorcovú kartičku vo svojej ruke.

„Fotografia!“ vykríkol. Z fotky naňho hľadelo drobné dievča, stálo rovno medzi kolenami veľkému mužovi, čo sedel v kresle. „Hej, kto je to dievča? A ten muž?“

„Ach!“ vydýchla mama a prudko zabočila z diaľnice na odpočívadlo, takže sa Noah musel chytiť sedadla pred sebou. „Ach,“ zopakovala. „Už prídem neskoro.“

Auto so škrípaním zastalo. Na odpočívadle nebolo prakticky nič. Sivý asfalt, na ktorom si chúďa dieťa len zodrie kožu z kolien, pár úbohých stromov, budova s toaletou a niekoľko piknikových stolov posypaných vtáčím trusom a nejakými pilinami.

Noahovi sa zachveli ruky.

„Kam prídeš neskoro?“ opýtal sa.

„Je to citát,“ povedala a v tej chvíli si Noah spomenul, kde už predtým počul tie slová: hovorí ich Biely králik na začiatku Alice v krajine zázrakov. Vtedy, keď vedie Alicu dolu do diery, do sveta, v ktorom je všetko zvláštne.

Noah mal zrazu čudný pocit. O čo ide jeho rodičom? „Pozri,“ ozvala sa veselo mama. „Viem, že je to trochu nečakané, ale dobré na tom je, že ideme niekam, kam sa takmer nikto nedostane.“

„Predstav si to ako expedíciu,“ dodal otec a sprisahanecky sa usmial. „Ak ťa niekto pozve na južný pól, povieš áno, však? Je to niečo podobné, ale nejde o južný pól.“

Mama len mávla rukou.

„Vráťme sa k faktom,“ povedala. „Nebude to ľahké, ale ty to zvládneš, Noah. Daj mi tú fotografiu, prosím.“

Noah vystrel ruku, ale pomaly, aby si ju mohol ešte raz prezrieť. To drobné dievča sa mu zdalo akési známe. Malo na sebe slávnostné šaty, na hlave korunku a v ruke paličku. Oči mala tmavé a žiarili jej, akoby práve objavila také veci, ktoré si ľudia ani nevedia predstaviť. Mohla mať asi štyri roky a vyzerala, akoby vnímala každý detail na vašom oblečení, vaše vlasy, nervózne tiky, ktoré naznačujú, že sa snažíte niečo skryť.

Prezrádzal ju pohľad tých očí: to dievča bola jeho mama. Nepochybne. Hoci mala na fotke len štyri roky, už vzbudzovala rešpekt.

„Mama, veď si to ty!“ vykríkol. Nikdy predtým nevidel fotografiu svojej mamy ako dieťaťa. Vedel, že je to čudné, ale v niektorých rodinách nemajú fotoaparát. Alebo príde požiar a všetky albumy zhoria. To sa stáva. „A to je tvoj otec? Môj starý otec?“

Muž držal v ruke zložené noviny, z ktorých bolo vidieť polovicu titulku napísaného veľkými čiernymi písmenami: KORUNO-

Noah nikdy predtým nevidel na fotografii svojich starých rodičov.

„No tak, daj mi tú fotku,“ nástojila mama. Noah si neuvedomil, že ju stále drží, ale na tej fotografii bolo veľa údajov, bol to hlavolam a Noah začal horúčkovito premýšľať, hneď ako na ňu pozrel.

Napokon vložil fotku mame do ruky a urobil to, čo dokázal jeho mozog: čo najlepšie si ju zapamätal, aby ten obraz mohol použiť aj neskôr.

Myslel si, že to dokáže každý, ale v druhej triede po projekte o koale, ktorý trval celých štyridsať minút a obsahoval milión informácií, mu učiteľ ukázal oba zdvihnuté palce a povedal, že má fotografickú pamäť. Zdalo sa mu, že je to pravda, ale aj nie – oboje zároveň. Fotografická pamäť mohla byť čosi ako fotoaparát, ale Noahova myseľ nepredstavovala až taký dokonalý fotoaparát. Nevedel si „odfotografovať“ vždy a všetko – stále veľa vecí zabúdal, ale keď ten fotoaparát fungoval, keď Noah začul to slabé kliknutie, že sa fotografia uložila do jeho mozgu, bolo dobre. Aj jeho rodičia vedeli, že má dobrú pamäť, občas až dokonalú. Nedokonale dokonalú. Dokonalá nebolo vhodné slovo.

To bolo Noahovo tajomstvo. V rodine s takými vnímavými očami bolo fajn mať nejaké tajomstvo, o ktorom nevedela ani mama.

„Pozri sa na to,“ ozvala sa Noahova mama a pozrela na fotografiu s čudným výrazom na tvári. „Korunovačný deň! Mala som päť a pol a myslela som si, že budem kráľovnou sveta.“

„A prečo by si nemohla byť?“ opýtal sa otec a usmial sa na Noaha.

„Hej, pozri, automat! Choď a kúp si niečo na pitie,“ navrhol o chvíľu a vtisol Noahovi do dlane nejaké drobné. „Ani ísť na toaletu nie je zlý nápad. Máme pred sebou ešte kus cesty.“

Noah otvoril dvere, ale zatiaľ nevystúpil z auta.

V tej chvíli akoby z jasného neba zostúpila na zem hrozná myšlienka a pristála Noahovi rovno na pleci ako zlovestná čierna vrana. Noah sa obrátil a pozrel na rodičov, ktorí sa nikdy nesprávali takto zvláštne. Radšej sa opýtal, aby mal istotu: „Hádam ste nikoho nezabili, čo? Alebo ste vykradli banku?“

Obaja rodičia sa naraz rozosmiali. Mama sa smiala ako šialená, otec sa dlho rehotal, priam burácal ako hrom.

„Nie, nič také,“ povedal napokon otec.

„Expedícia,“ povedala mama. „Nečakaná výprava, spomínaš si? Tak sa pohni.“

Tajný spis 1

Čo by vám mal povedať mikrofón

Dôležitá poznámka: Keby ste počúvali rozhovor Noahovej rodiny, možno pomocou rádiomikrofónu v aute, v ktorom cestovali, čo ľudia niekedy robia, nepočuli by ste to tak, ako je to zapísané na predchádzajúcich stranách. Je to nielen preto, že rozhovory v reálnom živote sú nesúvislejšie, zložitejšie a nezrozumiteľnejšie ako v knihách, ale v tomto prípade aj preto, že všetko, čo povedal Noah, vyšlo z neho akoby v útržkoch, nie vcelku a veľmi ťažko sa to zachytáva slovami. Je tu zaznamenané, čo chcel povedať a čo si mysleli jeho rodičia (ktorí ho poznali celé roky), že chce povedať, ale nie všetko, čo by zaznamenal taký skrytý mikrofón.

Noah sa totiž zajakával. Neznelo to len ako obyčajná štikútka. Zajakával sa pri mnohých hláskach.

Rozprávať bolo pre Noaha také zložité ako jazdiť na bicykli s kolesom, ktoré chce zrazu len tak pre nič za nič zastať. Plával vetami (keby sme sa tak vyjadrili) a keď prišlo slovo s hláskou b alebo m, to koleso sa jednoducho zastavilo, ako keby zrazu pred ním na ceste vyrástol múr a on aj s bicyklom doň narazil a zastal.

Keď sa to opakuje znova a znova, je veľkým pokušením jazdiť na bicykli tak, akoby mal pomocné kolieska: pedálovať veľmi, veľmi pomaly a opatrne. Alebo na ňom vôbec nejazdiť.

No Noah nechcel zostávať na mieste a nechcel ani mlčať, takže otváral ústa a skúšal to znovu. Taký už bol. Nebol dieťa, ktoré by chcelo mať pomocné kolieska.

„Noah sa nikdy neprestáva snažiť! Má dobrý postoj! Je veľmi vytrvalý!“ hovorili všetci učitelia. „Časom určite z tohto problému vyrastie.“

No zdalo sa, že možno aj nie, možno nevyrastie. Noah si pozrel knihy o zajakávaní, ktoré priniesla domov mama, a zo všetkých tých stránok popísaných drobným písmom sa dozvedel, že hoci malé deti z toho často vyrastú, dieťa, čo má už jedenásť rokov, sa môže zajakávať celý život.

„Nedá sa s tým nič robiť!“ opakovala mu už stý raz mama. „Pozri sa na známych hercov, ktorí si zvykli na zajakávanie. Mysli na nich. Napríklad James Earl Jones, ktorý prepožičal hlas Darthovi Vaderovi – počula som, že sa tiež zajakával.“

Nie vždy pomohlo počúvať o tom, že aj známi herci sa zajakávali, ale teraz sa už isto nezajakávajú. Noah by dal všetky desaťcentovky zo svojej pokladničky, keby počul, ako nejaký známy herec otvorí ústa a zasekne sa. Darth Vader sa zajakáva! Noah by to chcel počuť!

V každom prípade len toľko povedal Noah rodičom v aute a rozprával pritom ako strieľajúca puška. Náhodný svedok by mu ani nerozumel. No Noah a jeho rodičia si po toľkých rokoch rozumeli veľmi dobre.

Aby to bolo jasné: rozumieť slovám, čo hovoria rodičia, nie je to isté, ako rozumieť tomu, o čo im ide, keď vám sčista-jasna oznámia, že nechávate za sebou svoj starý život, práve v tejto chvíli, práve teraz, dnes.

Zdá sa, že dokonca aj ľuďom, ktorí sa vôbec nezajakávajú, nemusíte niekedy vôbec rozumieť.

· Druhá kapitola ·

Zbohom, Batman

Keď Noah vyšiel z toalety, našiel rodičov stáť pri odpadkovom koši na parkovisku. Otec doň pchal vrece s ktoviečím, mama držala zápalku pri rožku čohosi, čo mala v ruke. Ukázalo sa, že je to tá istá fotografia, ktorú Noah pred chvíľou našiel v maminej starej knihe.

„Prestaň! Čo robíš?“ vykríkol Noah. Alebo to chcel povedať, ale bol taký zhrozený, že ho neposlúchal ani vlastný hlas. Vydal akýsi zvuk, pripomínajúci syčanie, a to bolo všetko.

Jediná fotografia, na ktorej bola mama ako dieťa, a ona ju chce spáliť? To predsa nem ô že myslieť vážne. Čo to robí?

„Nemávaj tak rukami,“ povedala mama a pokojne sledovala, ako plamene požierajú okraje fotografie a popol padá na chodník. „Tak to bude lepšie. Jedno zo zlatých pravidiel cestovateľov znie: Nikdy na seba nepriťahuj priveľa pozornosti.“

„Veď je to len fotka,“ prehodil otec, ale znelo to smutne. Nič už nedávalo zmysel. Potom si Noah všimol v odpadkovom koši žltý zips.

„Veď je to môj ruksak!“ ozval sa. „Je nový.“

Na mnohých vreckách mal krásnu aplikáciu Batmana. Bol to super vak.

„Nič sa nedá robiť,“ prehodila mama. „Musíme sa ho zbaviť. Navrchu je nezmývateľnou fixkou napísané tvoje meno.“

V čom je zasa problém? Ak si nemal na vaku napísané meno, nemohol si si ho vziať na výlet do akvária, a mama to dobre vedela. Sama mu tam minulý mesiac napísala: N. KELLER. A teraz chcú vyhodiť celý vak?

„Je to preto, kam ideme,“ odvetil otec. „Musíme na všetko dávať pozor. No tak, nasadnime naspäť do auta.“

„Ľudia v Nemecku nemôžu mať na ruksaku Batmana?“

„Nejdeme do normálneho Nemecka, ale do Východného,“ povedal otec. „Je za Železnou oponou.“

„Východné Nemecko?“ zopakoval Noah. Nevedel si predstaviť, ako môže vyzerať opona zo železa. Veď opona by sa mala vo vetre pohybovať.

„Spomínaš si na olympiádu?“ pokračoval otec.

To je pravda, na olympiáde boli dva nemecké štáty. Jedno Nemecko malo so Spojenými štátmi priateľský vzťah, druhé malo vzťah skôr s Ruskom, ktoré sa teraz volalo Sovietsky zväz. Len aby to všetko bolo ešte komplikovanejšie.

„Plavci,“ povedal Noah. „Nemali veľa plavcov?“

„Presne tak! Východné Nemecko, teda to komunistické – alebo Nemecká demokratická republika. Vlasť veľmi silných plavcov. Presne tak. Inak, vieš, že tvoja mama študovala, aby sa stala učiteľkou?“

„Pravdaže,“ povedal Noah. V duchu si myslel, že by bola výborná učiteľka, ktorej by sa všetci báli.

„A teraz robí výskumy aj na…“

Noah dobre poznal aj tú časť: „Na deťoch, čo majú problémy s rečou,“ odvetil. „Ale čo to má spoločné s plavcami?“

Mama zahúkala ako vyplašená sova.

„Nič,“ povedal otec. „Hovoríme o zajakávaní, nie o plávaní!“

„Chcem preskúmať rozličné prístupy v základnom vzdelávaní detí s poruchami reči na Východe a Západe,“ odverklíkovala Noahova mama. Povedala to tak rýchlo, akoby tých asi tridsať slabík bolo jedno slovo. „Lebo som prišla na to, že moje tézy potrebujú aj porovnanie. Unikátny komparatívny pohľad. Nejde len o americké školy, ale aj školy z iných krajín, z iného systému. Takže! Rozmýšľaj! Bingo! Východné Nemecko! Ako sa ukázalo, zaujíma ich špeciálne vzdelávanie u nás. A nenájdeš väčšie rozdiely na porovnanie ako s Východným Nemeckom!“

Už znova sedeli v aute. Noahova mama nadšene otočila kľúč a motor sa prebudil k životu. Noah sa obzrel na žltý remeň na svojom ruksaku s Batmanom, ktorý vytŕčal z odpadkového koša, a mal veľmi čudný pocit z toho všetkého, čo sa dialo.

Nezdalo sa mu, že pôjdu na výlet do Čierneho lesa a dajú si tam koláč.

Koláča mu bolo ľúto, ale na druhej strane mama pracovala na svojej postgraduálnej práci v oblasti špeciálneho vzdelávania, odkedy si Noah pamätal. Znamenalo to, že väčšinou čítala knihy s nezaujímavými obálkami a dlhými názvami a občas využívala Noaha ako pokusného králika v rôznych testoch, ktoré mu dávala. Noah aj otec boli hrdí na to, že tvoria rodinu, ktorá podporuje mamu, aby získala doktorát.

„Budú to absolútne neuveriteľné tézy, uvidíš,“ ozval sa otec. „Preto tam musíme ísť čo najskôr.“

„Skôr ako sa tam skončí škola,“ dodala mama. „Máme aj iné dôvody: zmenu vzduchu, dodržať víza.“

„Čo je vízum?“

„Oficiálne povolenie na vstup do krajiny,“ odvetila mama. „Víza do takých štátov ako Východné Nemecko sa získavajú ťažko. Treba vyplniť veľa formulárov. Nemôžeš len tak vyskočiť a rozhodnúť sa, že tam chceš ísť. Najprv musíš požiadať o vedecké štipendium vo Washingtone, D. C., takzvanú Medzinárodnú radu pre výskumy a výmeny – ona financuje také cesty. Už som spomínala, že som dostala peniaze na ten výskum?“

„Je to super téma,“ ozval sa otec. „Pravda, Noah?“

„Pravdaže,“ odvetil Noah, no v duchu premýšľal o plavcoch a koláčoch.

„Ďakujem,“ ozvala sa mama. „Tak sa to všetko začalo. Najprv som dostala to štipendium, a potom muselo Východné Nemecko porozmýšľať, či nám dajú víza. Hrabali sa doslova vo všetkom. Pýtali sa na všeličo. Ale teraz, keď máme víza, môžeme ísť.“

„A kedy sa vrátime?“ opýtal sa Noah. Nechcel vynechať viac futbalových tréningov, ako bolo treba.

„V Nemeckej demokratickej republike zostaneme šesť mesiacov,“ oznámila trochu ľútostivo mama. „Vtedy nám vypršia víza.“

„Šesť mesiacov?“ zopakoval zdesene Noah. „Povedala si šesť mesiacov?“

Nemohol tomu uveriť. Naozaj tomu nemohol uveriť. Bolo to neskutočné. Cítil, že má stále otvorené ústa, ale bolo mu to fuk.

„Premýšľaj o tom teraz inak,“ navrhol otec. Bola to jeho obľúbená veta, signál, že majú pred sebou niečo výnimočné, nezvyčajné. „Je to niečo ako výlet do rozprávky, čo? Lebo tam sa takmer nikto nedostane a tiež je uzavretá za hrubými múrmi, nie? Niektorí ľudia sa tam dostanú, ale nikto tam nezostane žiť, najmä nie ľudia v tvojom veku a odtiaľto. Teraz máš stopercentnú výhodu, že budeš jediné dieťa z Virgínie, ktoré sa tam dostane.“

„Do rozprávky?“ zopakoval Noah.

„Nie do takej s vílami,“ odvetil otec. „Skôr na také miesta, na ktoré sa dostala Alica v knihe, čo čítaš. Bude to rozprávková krajina s mnohými a mnohými pravidlami.“

„Východné Nemecko je rozprávková krajina? Hm,“ zatiahla mama, vrátila sa naspäť na diaľnicu a zaradila sa do prvého pruhu.

„Bude to zábava,“ tešil sa otec. „Ide len o postoj, o ľudí. Musíme sa naučiť premýšľať trochu inak.“

Mama žmurkla do spätného zrkadla. Noah sa v tej chvíli cítil ako zbitý pes, ak mal povedať pravdu.

„Bude to viac ako len zábava,“ dodala mama. „Dokonca aj vedci na južnom póle, o ktorom toľko rozpráva otec, tam nejdú len tak zo zábavy. Cesta ako naša do toho druhého Nemecka bude viac ako zábava, to ti garantujem: bude aj veľmi výchovná.“

Viac ako zábava?

Noah o tom silno pochyboval.

Tajný spis 2

„Dve Nemecká? Prečo?“

Keď Noah položil otázku, ktorá mu vírila v hlave, odkedy sa dozvedel, že pôjde do „toho druhého Nemecka“ namiesto „normálneho“, otec mu vyrozprával nasledovný príbeh:

Kedysi zúrila na svete hrozná vojna…

V roku 1939 Nemecko napadlo Poľsko a to bol začiatok 2. svetovej vojny. Nemecko sa spočiatku zdalo nezastaviteľné, okupovalo jednu krajinu za druhou, terorizovalo a zabíjalo ľudí, ktorí nezastávali Hilterove pokrútené predstavy „čistej rasy“.

No keď sa v roku 1941 Sovieti a Američania spojili v boji proti Nemecku, jeho nápor sa zastavil. Sovieti pomaly vytlačili Nemcov z Ruska aj Ukrajiny, potom ich hnali cez Poľsko až do hlavného mesta Nemecka, do Berlína. Spojenci na západnom fronte – Američania, Briti a Kanaďania – zasa postupovali cez Francúzsko, ktoré Nemci okupovali od roku 1940. V marci 1945 prešli Spojenci cez rieku Rýn, ktorá tvorí hranicu medzi Francúzskom a Nemeckom. Koncom apríla sa Sovieti dostali z východu do Berlína.

Nemecko kapitulovalo 8. mája 1945.

V sovietskom Rusku a Spojených štátoch, ale aj na celom svete sa ľudia tešili.

No potom sa veci skomplikovali.

Nemecko bolo v troskách a USA a ZSSR (skratka pre Zväz sovietskych socialistických republík) sa stali dvoma najsilnejšími mocnosťami na svete. Možno si pomyslíte, že Američania a Sovieti začali spolu vychádzať lepšie, keď spoločne vyhrali vojnu, ale v skutočnosti napätie medzi Sovietmi a Západom v povojnových rokoch ešte vzrástlo. Rusko a USA mali veľmi rozdielne názory na chod sveta. Američania verili v kapitalizmus, aby ľudia zarábali peniaze ekonomickým rastom, ZSSR bola vedúca komunistická krajina na svete a podporovala štátne vlastníctvo fabrík aj priemyslu ako súčasť „plánovanej ekonomiky“ – čo znamenalo, že o všetkom dopredu rozhoduje vláda: koľko áut a traktorov vyrobiť tento rok, koľko zubárov bude krajina potrebovať o tri roky odteraz, koľko detí teda má ísť študovať za zubára – rozhodovali o všetkom. Podstata spočívala v dokonalom plánovaní, dejiny nemali priniesť žiadne prekvapenie a všetci mali byť šťastní a spokojní.

Ostatné krajiny sveta sa viac-menej priklonili buď k sovietskemu (komunistickému) modelu, alebo k americkému (kapitalistickému). Tieto rozhodnutia sa však nie vždy udiali demokraticky: Maďarsko, Československo a Poľsko sa ocitli nie vlastným rozhodnutím na východnej strane – sovietskej. Rakúsko a Grécko zostali pod vplyvom Američanov.

A čo sa týkalo okupovaného Nemecka, mocnosti sa rozhodli rozdeliť krajinu na dve časti. V roku 1949 sa britská, francúzska a americká okupačná zóna spojili do Západného Nemecka pod názvom Nemecká spolková republika, východná časť krajiny, ktorú okupovali Sovieti, dostala názov Nemecká demokratická republika a stala sa súčasťou bloku komunistických krajín, takzvaného Východného bloku.

Tým by sa príbeh mohol skončiť, ale dve Nemecká nežili tak šťastne, ako by sa zdalo. Hranica medzi nimi dostala názov Železná opona a bola samá mína a plot.

Aj mesto Berlín rozdelili na dve časti Berlínskym múrom.

· Tretia kapitola ·

Premýšľať takto

Noah v aute strčil knihu do nudného modrého plecniaka (ktorý bol celý od atramentu), čo rodičia vzali ako náhradu namiesto vaku s Batmanom. Už bol plný, mal tam bundu aj ponožky. No nič z toho okrem knihy Alica v krajine zázrakov, ktorú tam teraz strčil, nemalo cenu. A čo ak pôjde niekto okolo a všimne si na parkovisku vyhodený vak s Batmanom? Niekto, komu nebude prekážať, že hore pri rúčke je napísané N. KELLER? Možno niekde žijú aj iné rodiny Kellerovcov, možno sa zastavia na tom istom parkovisku, možno…

„Vieš, Noah, ide o to,“ začal znova otec a vyrušil ho z myšlienok, „že sa vyskytlo niekoľko komplikácií.“

Dalo by sa to povedať aj takto: rodičia ho prakticky uniesli, vyhodili mu pokrčenú úlohu z matematiky aj vak s Batmanom – to boli pre Noaha poriadne komplikácie. To, čo sa stalo v priebehu posledných dvoch hodín jeho života, nebolo azda komplikované?

„Vek je prvá vec,“ ozvala sa mama spoza volantu.

„Áno,“ prikývol otec. „Ako som povedal, tam, kam ideme, platí veľa pravidiel a jedno z nich je to, že dávajú pozor, aby sa ľudia zhodovali so svojimi dokladmi. To znamená, že ak tvoj rodný list hovorí jedno, musíš sa s tým stotožniť. A o to ide – o tvoje narodeniny.“

„Bude sa ti to zdať čudné a je nám to naozaj ľúto,“ pokračovala mama, „ale musíš nám veriť, že nemáme iné východisko.“

„Čo je s mojimi narodeninami?“ opýtal sa Noah. Už len samo slovo narodeniny z neho liezlo ako z chlpatej deky.

Stále to bolo čudnejšie a čudnejšie. Narodeniny mal nedávno, dvadsiateho tretieho marca. Veľa detí zo školy s ním šlo na bowling, dostal narodeninovú tortu s jedenástimi sviečkami a kopu darčekov. Nechápal, ako môže cesta do „iného Nemecka“ ohroziť jeho narodeniny, ktoré už bezpečne oslávil.

„Ide o to,“ pokračoval otec, „že ti chcem povedať, že si sa v skutočnosti narodil v novembri.“

„Čože?“ zatiahol Noah. „Nie. Narodil som sa dvadsiateho tretieho marca. Veď sme šli na narodeniny na bowling, nepamätáš sa? Joey hodil topánky do Larryho a nemali sme dosť…“

Pizze so salámou. Prečo sa to tak ťažko hovorí?

„Pravdaže si na tú oslavu pamätáme,“ povedal otec, „ale ide o to, že to v skutočnosti neboli tvoje narodeniny.“

„Narodil si sa osemnásteho novembra,“ ozvala sa rázne mama. „Presne v ten deň máš narodeniny.“

„Určite nie,“ namietol Noah. No možno len sedel na zadnom sedadle a civel s otvorenými ústami a iba sa mu zdalo, že to povedal nahlas.

Narodeniny sú predsa presne stanovený dátum. Tie sa len tak nemenia.

„Vieš, bol si veľmi nadaný chlapec,“ pokračoval otec. „A v škole platilo, že predčasne neprijímajú deti zo škôlky. Takže sme urobili malú zmenu v dokladoch a vymysleli sme ti nové narodeniny.“

„Určite nie. To sa predsa nedá. To by ste nedokázali ani vy.“

„Vari si si nikdy nevšimol, aký má mama výnimočný talent na falšovanie? Vari si si nikdy nevšimol, ako píše mojím rukopisom? Nikdy si nevidel, ako kreslí presné obrázky z bankoviek, keď sa nudí alebo čaká v rade?“

„Aha,“ zatiahol Noah. Ale zmeniť narodeniny? Nie je to nelegálne?

Mama sa naňho usmiala cez spätné zrkadlo. Bol to spokojný, nie veľmi zhovievavý úsmev.

„Praxou sa človek zdokonaľuje,“ prehodila.

„Počkať,“ ozval sa Noah. Začínalo mu byť zle, a nielen preto, že mama vyberala všetky zákruty príliš prudko a blízko pri obrubníkoch. „Chcete mi povedať, že ešte nemám jedenásť rokov?“

„Presne tak,“ prikývla mama. „Jedenásť budeš mať v novembri. Máme šťastie. Dieťa, ktoré cestuje s rodičmi za Berlínsky múr na výskumné vízum, musí byť malé – už desať je veľa rokov.“

„Okrem toho,“ pokračoval otec, „problém je aj s tvojím menom.“

Noah cítil, ako mu tuhnú všetky údy.

„Čo je s mojím menom?“ opýtal sa.

„Ďalšie papiere,“ odvetila mama. „Postgraduálnych študentov kontrolujú na hraniciach podrobnejšie.“

„O to ide,“ otec sa obrátil k Noahovi. „Ľudský život sa mení. Takže je logické, že sa menia aj mená.“

„Naozaj?“ neveriacky zatiahol Noah.

„Pravdaže. Mená sa menia stále. Niektorí ľudia si menia mená po svadbe. Niektorí píšu knihy pod pseudonymom. Niekto sa napríklad vždy chcel volať Krotiteľ búrky a jedného dňa sa rozhodne, že to aj uskutoční. Niektorí ľudia vyrastú z divokej puberty a povedia si, že sa chcú usadiť v tichej Óáze vo Virgínii pod iným menom…“

„To je aj náš prípad,“ dodala mama.

„Aj vy máte iné mená?“ opýtal sa Noah. „To mi chcete povedať?“

„Bingo!“ vykríkla mama. „Všetci sme si zmenili mená, keď sme prišli do Oázy. To bol cieľ nášho sťahovania. Začať znova.“

„Aby si bol v obraze,“ pokračoval otec. „Pozri sa na to takto: malé sladké dieťa, narodené v rodine, povedzme, divokých dobrodruhov – to sme boli ja a tvoja mama. Kúzelníci, akrobati, horolezci…“

„Akrobati?“ zatiahla mama. „To hádam nie.“

No uškŕňala sa popod nos, Noah to videl. Určite by z nej bola dobrá akrobatka.

„Dobre, zostaňme pri tých dobrodruhoch,“ navrhol otec. „Keď chcú takí dobrodruhovia mať dieťa, niekedy sa rozhodnú obrátiť list a začať pokojný život. Lebo sú to v podstate milí ľudia, hoci prežili aj divoké dobrodružstvá. Takže urobia všetko preto, aby niekde začali žiť pokojný, bezpečný život so svojím milým dieťaťom. Mám pravdu? Urobia pre to všetko.“

Požičané auto zahrkotalo, keď mama predbehla nákladiak.

„To sme urobili aj my,“ dodal otec. „Vzdali sme sa svojich starých mien a stali sa z nás tichí, pokojní Kellerovci. Vybrali sme si malé tiché mestečko. Brali sme ťa do tichého parku. Stali sa z nás tichí normálni ľudia. Niekoľko rokov sme boli celkom obyčajní ľudia.“

„Desať rokov,“ opravila ho mama, ako keby to bolo veľmi, veľmi veľa.

„Úžasných desať rokov. Bol to normálny život v Oáze, pravda? Ale teraz má tvoja mama úžasnú príležitosť napredovať vo svojom výskume. Musíme sa jej chopiť. Ide o to, že naše mená, ktoré sme používali v Oáze, boli pekné a užitočné, ale nie sú oficiálne. Je to jednoduché: tých Kellerovcov musíme na chvíľu nechať bokom. Kým sa znova nevrátime do našej Oázy. Potom sa opäť staneme Kellerovcami.“

„Čo to hovoríš?“ ozval sa Noah, ktorý bol z toho celkom mimo a počas celého otcovho prejavu mlčal. Zrazu si uvedomil, že má úplne suché pery a že mu rýchlo bije srdce. Kellerovcov nechajú tam? „Čo to hovoríš?“ zopakoval. „Hovoríš, že sme žili v utajení? Že po nás ide mafia alebo niečo v tom zmysle? Sme ohrození? Lebo každý deň normálne chodím do školy. A to sa na skrývanie veľmi nepodobá.“

„Dobre,“ ozval sa mierne otec, „chodil si do školy a splynul si s ostatnými, ak máš na mysli to. Je to celkom jednoduché.“

„Mafia!“ vykríkla mama a rozosmiala sa, akoby to bola tá najsmiešnejšia vec na svete, ktorú kto povedal.

„Ide o to,“ pokračoval otec, „že sme prišli do Oázy, aby sme začali nový život ako milí, pokojní Kellerovci. Ľudia to robia. Začínajú znova. No na tejto ceste do Východného Nemecka sa naše mená a dátumy narodenia musia zhodovať s dokladmi. Tak je to. A čo ak budú naše mená iné, ako sme si zvykli? Je to ako zmena oblečenia. Predstav si to takto: Vari šla Popoluška na bál vo svojich handrách? Vari šla na ten bál na obyčajnej tekvici? Nie! Obliekla si krásne bálové šaty a prišla na zlatom koči. Tak to muselo byť, aby o nej nikto nepovedal: Hej, veď je to Popoluška spoza pece!“

„Otec!“ vykríkol Noah.

„Presne to ti chcem vysvetliť: všetky údaje, ktoré ukážeme vo Východnom Nemecku – v rodných listoch, sobášnom liste, pasoch a vo všetkom – všetko sa musí presne zhodovať.“

Noahov otec použil slovo údaje, lebo sám bol analytik v nejakej veľkej firme vo Virgínii, ktorá asi pracovala s cennými papiermi, grafmi, hotovosťou a tak. Noah nepoznal podrobnosti o otcovej práci, ale musel tam nosiť kravatu, odchádzal skoro ráno a vracal sa, až keď sa stmievalo. Pravdupovediac, bolo veľmi podozrivé, že otec teraz s nimi sedel v tomto aute, tak skoro v utorok popoludní, hoci mal byť v práci.

„A čo tvoja práca?“ opýtal sa Noah.

„Skončil som tam,“ odvetil otec. „Uvedomil som si, že to za to stojí. Príležitosť žiť za Berlínskym múrom sa objaví len raz za život. Vzrušujúce! A konečne sa mi podarí napísať môj román o norčích farmách.“

Počkať, počkať. Noahovi sa rozkrútila hlava. Už predtým počul otca žartovať o písaní, ale teraz norčia farma?

„Preto je to tak s tými dokumentmi,“ pokračoval otec. „Všetko vo Východnom Nemecku musí byť tip-top, inak by nás za múr nepustili.“

„Dá sa po tom múre vyliezť nahor? Napríklad ako po rebríku?“

Rodičia sa rozosmiali, potom sa obaja zatvárili vážne a prestali sa smiať.

„Niekedy sa o to ľudia pokúšajú, teda tí z východnej strany,“ povedal otec. „Prešlo už dvadsaťosem rokov, odkedy ten múr v Berlíne postavili…“

„V lete v šesťdesiatom prvom,“ dodala mama. „Najprv sme tomu nemohli uveriť. Nikto tomu nemohol uveriť.“

„… a ľudia sa stále snažia cezeň dostať.“

„Prečo?“

„No, majú viacero dôvodov. Vieš, možno majú na druhej strane rodinu. Možno chcú voľne cestovať, nehovoriac o tom, že im nikto nediktuje, kam smú ísť, kde sa majú zdržiavať a čo majú robiť…“

„Hm,“ zahmkal Noah, ktorého rodičia práve vliekli do nejakej komunistickej krajiny, o ktorej nikdy nepočul, a práve štyri dni pred Zachovými narodeninami. „NASTÚP DO AUTA, NOAH! MÁŠ LEN DESAŤ ROKOV! UŽ ŽIADNY FUTBAL. ŽIADNE HRADY. ŽIADNE KOLÁČE!“

Vyhŕklo to z neho zlostnejšie, ako mal v úmysle, ale bolo mu to jedno.

„Hm,“ ozval sa otec. „Chápem ťa.“

„Nezmysel,“ ozvala sa mama a v očiach v spätnom zrkadle sa jej zjavil zlomyseľný lesk. „Naša rodina nie je ako komunistická krajina. Mimochodom, otec ti povedal, že to bude zábava.“

Keď povedala slovo zábava, trochu mykla volantom, takže auto mierne vybočilo z pruhu.

„Tak či onak,“ pokračoval otec, „aby sme sa dostali cez ten múr do Východného Nemecka, musíš byť zábavný a vedieť dobre hrať. Znamená to, že tvoje meno a meno na rodnom liste, čo sme poslali do Nemecka, sa musí zhodovať.“

„Volám sa Noah,“ ozval sa tvrdohlavo. „Nikdy som nebol nikým iným, len Noahom.“

„Áno, pravdaže, vždy si bol Noah. No obávam sa, že oficiálne to nie je tvoje meno, takže si všetci budeme musieť zvyknúť na zmenu.“

„Bude to dobrodružstvo,“ pridala sa mama. „Niečo iné! Nasadíš si novú masku!“

„Rýchlo si na to zvykneš,“ dodal otec. „Bude to ako nový zvyk. Keď to zvládneš niekoľko dní, bude sa ti to zdať normálne. Celkom si na to zvykneš, skôr ako si myslíš. V každom prípade existuje istý navigačný vzťah medzi tvojím skutočný menom a tým, ktoré si používal doteraz, uvidíš: jedno znamená, že staviaš lode ako Noe, a druhé, že plávaš vo veľrybe ako Jonáš.“

„Čo?“ nechápal Noah. „Čo, čo, čo?“

Je ťažké čo len dýchať, keď človeka ľudia, ktorí ho zdanlivo majú radi, zrazu nútia nasadiť si masku.

„Tvoje ozajstné meno, zlatko,“ ozvala sa mama a pridala v požičanom aute, „je – a určite sa ti bude páčiť, keď si naň zvykneš – Jonah Brown.“

Tajný spis 3

A nebolo to teraz

Čitateľ zdatný v matematike si už zrátal 1961 plus 28 a zistil, že Noah (teraz Jonah) sa takto rozprával s rodičmi cestou na letisko nie teraz, ale dávno, už v roku 1989. Noah (Jonah) však nevie, že žije dávno. Myslí si, tak ako my všetci, že žije v prítomnosti. Takže ho v tejto chvíli s tým radšej nebudeme zaťažovať a komplikovať mu situáciu.

Aj tak je celkom ohromený informáciou, že je nielen mladší ako Zach Blumberg, čo je naozaj šok, ale že sa volá Jonah, a nie Noah. Je to len jedno písmeno navyše a trochu poprehadzované poradie písmen, ale boli by ste prekvapení, ako dezorientujúco pôsobí tá zmena.

Bolo mu zle, ako keď na človeka lezie chrípka.

· Štvrtá kapitola ·

Jonahova kniha

„Pozri sa do svojho nového vaku,“ povedala mama, keď vošli do stánku, kde predávali pizzu a hamburgery.

„Americké jedlo, ale to všetko teraz necháme tu,“ povedal otec cestou na letisko. „Dali sme ti doň knihu, aby ti pomohla. Aj preto, že je zábavná.“

Bola zahrabaná pod všetkými ponožkami a teplým oblečením: malý fotoalbum. Na obale stálo: JONAH BROWN.

„Čo je to?“ opýtal sa Noah.

„Fotografie,“ povedala hrdo mama. „Aby ti pomohli zapamätať si, kto si, tvoje nové meno a všetko ostatné.“

„Mama myslela trochu dopredu,“ ozval sa otec.

Na prvej strane bola fotografia domu, ktorý Noah nepoznal. Pred ním stála rozmazaná rodina.

„Čo je to za dom?“

„Jonahov dom,“ odvetila mama. „Niekoľko nasledujúcich mesiacov tvoj dom, dobre? A okrem toho aj Samov a Lindin dom – to sme my s otcom.“

Naozaj? Môžete len tak vziať Marka a Lisu Kellerovcov a urobiť z nich ľudí s úplne inými menami? Noah civel na nepochopiteľné fotky a potom na nepochopiteľnú (ale usmievajúcu sa) mamu.

„Dom? Prečo potrebujeme iný dom?“

„Aby náš skutočný dom v Oáze zostal utajený,“ odvetil otec. „Aby bol v bezpečí a súkromí, len pre nás, keď skončíme s Brownovcami a budeme sa môcť vrátiť naspäť ku Kellerovcov. Nechceme, aby sa vo Východnom Nemecku dozvedeli niečo o našom dome v Oáze. Nechceme, aby ľudia niečo vedeli. Takže Brownovci majú svoj vlastný príbeh. Ako v románe, chápeš? Tento sa odohráva v Roanoke vo Virgínii.“

„V Roanoke?“ zopakoval nahlas Noah, ale vnútri bol čoraz zvedavejší a zvedavejší ako Alica.

„Treba si toho veľa zapamätať!“ pokračoval Noahov otec. „Mená, miesta, dátumy. Preto sme si mysleli, že Jonahova kniha príde vhod.“

„Takže pozri, tu si ako bábätko,“ ozvala sa mama a obrátila stránku. „Nebol si rozkošný?“

Noah mal pocit, že pozná to bábätko na obrázku, ale, pravdaže, bábätká sú všetky rovnaké. Videl Jonaha v bábätkovskej podobe, ktorý sa hral na obyčajnom trávniku.

To bolo stále v pohode.

Potom to však začalo byť čudné.

Najprv uvidel svoju prvú školskú fotografiu, tú, na ktorej sa mu vlasy nalepili nabok. Tú fotku poznal naspamäť. No na protiľahlej stránke bol jeden z triednych záberov, kde všetky deti stoja alebo sedia na lavičkách a učiteľka je naboku. Na tej fotke nepoznal nikoho. Na tabuľke na fotografii bolo napísané:

Pani Wheelerová, prvá trieda

Jeffersonova základná škola

Roanoke, Virgínia

1985 – 1986

„To nie je moja škola,“ nechápal Noah. „Kto sú tí ľudia? Ja ani nie som na fotke.“