Láska z ulice

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Miroslava Varáčková

Láska z ulice – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Miroslava Varáčková

je autorka týchto kníh:

Láska z ulice

Spolu to zvládneme

Nepobozkaná

Stálo to za to

Drž ma, keď padám

Grafitové dievča

Len to nikomu nepovedz

Adaptácia

Tri kroky do pekla

Obchodníci s nádejou

Sprevádzačka

Prežila som svet

Anjeli noci

Hriech v mene života

O lásku sa neprosí

„Musíme prijať bolesť a využiť ju ako silu
na našej ďalšej ceste životom.“

Kenji Miyazawa

1.

Ráno ako iné.

Unudene sedím v autobuse a listujem v knihe, ktorú som pred odchodom z domu narýchlo uchmatla z maminej police. Je to jeden z tých tenkých paperbackov o láske až za hrob, typická harlekýnka, aké nemám rada, no čas, keď sa autobus pomaly vlečie hustou premávkou, vďačne vypĺňam niečím iným, ako civením cez špinavé sklo.

Otrávene prevraciam stranu, keď mi vo vrecku zavibruje mobil. Vytiahnem ho, pozriem na displej a prečítam prijatú správu.

Tamara, zaspal som. Neviem, či sa mi oplatí vyliezť z postele, tak povedz triednej, že som vážne ochorel. Vymysli si pokojne čierny kašeľ, tuberkulózu alebo zápal mozgových blán. Je jedno, čo jej natáraš, hlavne nech to zožerie.

Musím sa zasmiať. Robo, môj spolužiak a kamoš v jednej osobe, je nenapraviteľný flákač. Vždy sa s obľubou vyhýba povinnostiam a najviac tým v škole. Úplne živo si viem predstaviť, ako práve hodil mobil na stolík, pretiahol si cez hlavu paplón a bez najmenších výčitiek svedomia sa rozhodol predrichmať celé doobedie.

Nezazlievam mu to. Som istým spôsobom rovnaká, len mi chýba odvaha priečiť sa. Pred autoritami mám rešpekt, za čo si ma Robo často doberá. Odvážim sa byť rebelom iba vo svojej hlave. Neraz si predstavujem, ako si konečne otvorím ústa, no vždy, keď príde na lámanie chleba, čuším ako ryba, kým Robo nemá problém od srdca povedať čokoľvek trebárs aj riaditeľke. Uznávam ho za to. Je proste hrdina.

Viem, že mi bude počas dňa chýbať. Je môj pupok a ja jeho. Navyše som mala v pláne poriadne sa mu dnes vyžalovať. Tešila som sa, že si pri spoločnej cigarete šťavnato a od srdca zanadávam na nespravodlivosť života. On by ma pochopil. Vždy keď ide o neprávosti tínedžerov, je pripravený ponúknuť svoje plece a pokojne i päsť. Ten chalan by sa dokázal pobiť za čokoľvek. Teda, ak by nebol taký príšerne a nenapraviteľne lenivý.

Okej, vyhútam nejaký kaleráb, ten zápal mozgu by mohol vyjsť :D. Vyspi sa aj za mňa! Odpíšem mu. Potom upriem pohľad na knihu a namiesto čítania premýšľam o predchádzajúcom víkende.

Takmer celý som ho strávila zavretá doma, myslela som na svoju malú sestru Sofiu, ktorá je opäť v nemocnici, na mamu, ktorá za ňou odišla, a behala som otcovi okolo zadku. Uvarila som mu obed. Čo na tom, že iba cestoviny so syrom? Oprala špinavé monterky. Ustlala posteľ. Poumývala riad a upratala celý byt. A on sa zase spil do nemoty, akoby nemal v sebe ani štipku hanby. V zablatených topánkach prešiel krížom cez chodbu, ľahol si do čistých perín a zaplnil byt ťažkým alkoholovým smradom. Nezabudol pri tom dodať, že som obyčajná darmožráčka. Zasran a nemehlo, čo mu pije krv. Ako inak! Pekné slová mu v spojitosti so mnou už dávno vyprchali z hlavy. Začínam si pomaly zvykať, že ma už neoslovuje inak ako sopľaňa, pankhart, šteňa a podobne. Čo už? Hlavne že do rána stihol vytriezvieť a na nič si nepamätal. Aspoň ho nemusí hrýzť svedomie, ak teda nejaké vôbec má. No ja si pamätám všetko a je mi vďaka nemu mizerne.

Nič teraz nepotrebujem viac ako Robove slová útechy. On by určite súcitne skonštatoval, že život je sviňa, a ja by som sa vďaka jeho prítomnosti a tej prostej vete cítila zázračne lepšie. Niekedy skutočne stačí mať pri sebe spriaznenú dušu a všetko sa zdá byť znesiteľnejšie. A Robo spriaznená duša je, on veru áno. Môžem sa na neho spoľahnúť, nech sa deje čokoľvek. Vždy ma dokáže podržať a čo je na ňom najlepšie, pre ľútosť nemá pochopenie, pretože podľa neho je to tá najväčšia hlúposť pod slnkom. Hovorí, že človeka treba vypočuť, poradiť mu alebo aj nie, pomôcť mu, vynadať… hocičo, ale neľutovať, lebo tým by sme len zbytočne prilievali olej do ohňa. Často filozofuje nad pohárom piva a mne sa tie jeho múdre reči páčia. Niekedy sa až čudujem, kde sa to v ňom berie. Ale on je taký divný zjav. Úplný samorast, totálne svojská existencia. A to je fajn. Aspoň sa s ním nikdy nenudím.

Keď ma o niekoľko minút autobus vypľuje na zastávke rovno pred školou, rozhodnem sa využiť čas, ktorý mi zostáva do začiatku prvej hodiny, a zamierim k starému obchodu stojacemu na vedľajšej ulici, v ktorom predávajú zmiešaný tovar od výmyslu sveta. Zájdem zaň a skryjem sa v malom výklenku určenom pôvodne na smetiak, ktorý celý čas, čo sem chodím, tróni aj tak vždy inde. Nejeden môj spolužiak využíva toto miesto ako úkryt pred učiteľmi, keď má chuť na cigaretu. Je to náš „tajný“ fajčiarsky brloh, fantastická zašiváreň, o ktorej tak či tak vie celé vedenie školy, všetci sa však tvárime – ako oni, tak i my, že neexistuje. Od nich to je ústupok, od nás zbabelosť. Čo sa budeme hrať na odvážnych, všakže?

Doprajem si rannú dávku nikotínu, prehodím zopár viet so spolužiakmi z rôznych ročníkov a potom sa rezkým krokom vraciam k škole. Aj napriek Robovej neprítomnosti mám na tvári drobný úsmev a v kroku švih a ľahkosť. Hovorím si, že poobede zájdem za ním a domov sa vrátim iba prespať, takže deň bude možno nakoniec predsa len fajn.

Vtom sa niekto vyrúti spoza rohu a prudko ma zboku naberie. Ihneď mi do ramena vystrelí ostrá bolesť. Hlasno zanadávam, pričom sa snažím udržať rovnováhu a nespadnúť. Zachytím sa školského plota a bolestivo syknem, vzápätí očami prebodnem chalana na inlajnoch, ktorý zastal kúsok odo mňa a ospravedlňujúco si ma premeriava.

„Prepáč, mrzí ma to,“ vystrelí pred seba obranne ruky a vystrúha previnilú grimasu. Je vysoký, na hlave šiltovka, na chrbte ruksak a vyzerá… dobre. Okamžite ma upútajú jeho tmavé oči. Sú podmanivé a pekné a ja mám pocit, že sa v nich v zlomku sekundy strácam. Normálne sa mi zatočí hlava.

„Čo lietaš ako debil, chceš niekoho zabiť? A pritom ešte po chodníku, dofrasa,“ vyprsknem a radšej odvrátim zrak.

„Fakt mi to je ľúto. Si v poriadku?“

„Žijem.“

„Fajn.“

„Fajn,“ precedím cez zuby.

Vymeníme si ešte jeden krátky pohľad, potom sa otočí a rýchlo ako vietor zmizne za bránou.

Premýšľam, či som ho už niekedy na chodbách nášho gympla videla. Prichádzam k záveru, že nie. Je totiž typ, na aký sa nezabúda. Ak by som ho niekedy v minulosti zahliadla, bezpochyby by mi jeho tvár zostala vrytá v pamäti. Nejde o tuctového chalana, svojím imidžom okamžite zaujal moju pozornosť. Je štýlový, pôsobí drzo a arogantne. Žiadny mäkkýš. A tie jeho oči! Pánabeka, tie oči majú silu!

Napravím si tašku, pošúcham boľavé plece a odvlečiem sa s tichým šomraním na vyučovanie.

Chalana v šiltovke tesne po vstúpení do vestibulu zbadám opäť. Mieri do zborovne, korčule má v ruke, na nohách tenisky. Napadne mi, že si ide po rozvrh, pretože je určite nový. Krátko ho pozorujem a odhadujem, do ktorého ročníka bude patriť. Tipujem štvrtý. Nevyzerá ako prvácke ucho, práve naopak. Pokojne by som mu hádala aj cez dvadsať. Tak či onak, vzbudil vo mne záujem. Aj napriek tomu, že do mňa surovo vrazil. Alebo práve preto?

2.

Deň sa vlečie. Dejepis strieda fyziku, slovenčina matiku a ako posledná prichádza na rad telesná výchova. Mám ju celkom rada, pohyb mi je blízky, dokonca som sa neraz zúčastnila na športových súťažiach ako bežkyňa na dlhé trate, no pre pretrvávajúcu bolesť pleca sa rozhodnem, že sa z cvičenia nateraz radšej ulejem.

V telocvični sa neprezlečená zamiesim medzi spolužiačky a čakám na príchod učiteľky, no namiesto nej po krátkom meškaní vojde chalan z rána. Má na sebe teplákovú súpravu, na krku mu visí píšťalka, v ruke stíska nejaké papiere a tvári sa dôležito. Prejde okolo skupinky, v ktorej postávam, a očami narýchlo obsiahne priestor. Krátko sa na mne zastaví pohľadom. Stuhnem. Zdá sa, že aj jeho moja prítomnosť mierne zaskočila.

Zamračím sa, vystrúham mrzutú grimasu. To, že vyzerá ako stelesnené pokušenie, ešte neznamená, že mu mienim prepáčiť zranenie, čo mi spôsobil. Ruka ma bolí ako šľak a za to môže len on a tá jeho besná rýchlosť, akou do mňa napálil.

Jemne sa usmeje, tak akosi provokačne. S mierne vykrivenými ústami a šibalstvom v tvári ešte raz prebehne očami po ostatných dievčatách a keď vidí, že džavot neustáva, strčí si do úst píšťalku a zapíska. Všetci okamžite stíchnu. Zdá sa, že som bola skutočne jedna z mála, ktorá jeho prítomnosť zaregistrovala už predtým, hoci mi v prvej chvíli nedošlo, čo tam vlastne robí. Až teraz.

„Nečakal som, že zo mňa ihneď padnete na zadky, ale trochu pozornosti by nezaškodilo, mládež,“ zahlási. „To padanie a obdivné pohľady si môžete nechať na neskôr. Teraz hlavne ticho! Keďže učiteľka Hulíková mala nedávno nehodu, ako už určite viete, a najbližšie týždne sa bude dávať dokopy, zavolali ma na záskok. Počas jej neprítomnosti vám budem spestrovať telocvik.“

O nehode nič neviem. A ostatní zjavne tiež nie. Minulý týždeň nám síce telesná odpadla, no nik sa nezmienil o dôvode. Je to pre mňa novinka a Hulíkovej mi zostane úprimne ľúto. Patrí medzi učiteľky, ktoré mi prirástli k srdcu.

S Dášou, stojacou tesne vedľa, prekvapene na seba pozrieme. Pokrčí plecami, ja tiež.

„Volám sa Noro Malovec, ale stačí, ak ma budete volať menom. Na vykanie si nepotrpím, zato poriadna sparťanská drezúra vás neminie.“ S vážnou tvárou si nás všetky opäť premeria a následne zvlní ústa do úsmevu, z ktorého len-len že na ten zadok naozaj nepadnem. Ak v šiltovke a na inlajnoch vyzeral dobre, teraz bol neodolateľný. Krátke hnedé vlasy, uhrančivé oči, drsné črty tváre, vyšportovaná postava… môj ty Bože!

„Ty,“ zrazu na mňa ukáže a mne srdce vyskočí až kamsi do krku, „máš vo zvyku chodiť na telesnú v rifliach a šľapkách?“

„Nie. No bolí ma plece, preto som sa chcela ospravedlniť z hodiny. Ráno som mala… ehm, drobnú kolíziu.“ Venujem mu veľavravný pohľad.

„Choď sa prezliecť!“

„Prosím?“ Nerozumiem, o čo mu ide. Mohol by mať predsa trochu súcitu!

„Bolí ťa len plece, nie celé telo. Je tak?“

„Áno, ale…“

„Dáš si zo dve-tri kolieska poklusu okolo telocvične a zvyšok hodiny môžeš oddychovať na lavičke. Trochu pohybu ti určite neuškodí.“

„To je žart?“ Razom vo mne vzkypí žlč. Mám chuť poriadne mu vynadať, no nakoniec iba zatnem zuby a prehltnem zlosť. Robo by mal zo mňa skutočne radosť, len čo je pravda.

„Nie,“ odvetí. „Tak bež! Jedna noha tam, druhá späť. Nech si hneď nazad. Švihom!“

Dáša na mňa pohoršene pozrie a slabým pokrútením hlavy naznačí, čo si o tom myslí. Chvíľu zostanem stáť na mieste ako primrazená, no potom sa predsa len poberiem do šatne. Srd vo mne doslova buble. Dofrasa! Nejde o to, že sa nevyhnem behu, rozčuľuje ma jeho prístup. Čakala som skôr ďalšie ospravedlnenie a kajúcny výraz, no nie toto. A beztak! Čo už je to len za autoritu, keď sa preháňa ulicami ako blázon a zraňuje svoje študentky? A ešte mu aj máme tykať. Pche! Mám sto chutí vybehnúť si do triedy po tašku a zmiznúť zo školy preč, no hovorím si, že to nejako ešte tú jednu hodinu vydržím. Navyše som príšerne zvedavá, čo je ten Noro zač. Zaujíma ma. Totálne. A to ma štve zo všetkého najviac. Nielen že je evidentne drsný typ, aké sa mi vždy páčili, ešte k tomu aj telocvikár! Keby aspoň učil niečo nezáživné, napríklad náuku o spoločnosti alebo dejiny umenia.

Navlečiem sa do teplákov a vyťahaného trička a odpochodujem nazad do telocvične.

Spolužiačky klusajú po jej obvode, nuž sa bez zbytočných rečí pridám k nim. Prebehnem sotva pár metrov, keď na mňa Noro opäť ukáže a zavolá ma k sebe. Najprv sa tvárim, že jeho príkaz nepočujem, no keď ho zahuláka tak, že sa to nedá ignorovať, s hlbokým povzdychom sa k nemu nevoľky poberiem.

„Ako sa voláš?“ spýta sa.

„Simonová.“

„A meno?“

„Tamara.“

„Dobre, Tamara. Mrzí ma tá nehoda z rána. Neurobil som to náročky. Veľmi ťa to ešte bolí?“ v tvári sa mu zrazu zjaví starostlivý výraz. Asi ho prepadla náhla ľudskosť.

„Dá sa to vydržať.“

„Ukáž,“ pristúpi ku mne, chytí ma za lakeť a kontroluje pohyblivosť ramenného kĺbu. Trochu ma v ňom páli, ale od bolesti nezomieram. V tej chvíli sa oveľa viac sústredím na jeho peknú tvár, oči, vlasy, krúžok v uchu…

„Zdá sa byť v poriadku. Asi je len narazené,“ zahlási a pustí ma.

„Určite je narazené,“ opravím ho, pričom sa opäť zatvárim namrzene.

„Doma si ho niečím natri, napríklad octanovou masťou. Tá by mala pomôcť. O pár dní si ani nespomenieš, že si s ním niečo mala.“

„Fajn,“ pozriem bokom, aby bolo jasné, že ma rozhovor otravuje.

„Asi sme nezačali práve najlepšie…“

„Čo už,“ myknem plecom.

„Toho debila si si mohla odpustiť,“ povie káravo.

„A vy ste mohli prejaviť aspoň toľko citu, aby ste ma uvoľnili z hodiny.“

„Nemusíš mi vykať, už som to predsa povedal.“

„Ale chcem,“ odvrknem.

Zamračí sa, odstúpi a kývne hlavou k ešte stále hopsajúcim spolužiačkam.

„Tak padaj za ostatnými! Nič vážne ti nie je,“ zavelí ľadovo. „Neznášam cintľavky.“

„Kretén,“ zasyčím sama pre seba, aby ma nepočul. Nestojím o konflikt, radšej sklopím uši a snažím sa potlačiť v sebe hnev.

Odbehnem tri kolieska. Najrýchlejšie ako vládzem. Moje vnútro potrebuje upokojiť a pohyb je v tomto ohľade nápomocný. Následne sa zvalím na drevenú lavičku, chrbát a hlavu opriem o studenú stenu a kým lapám po dychu, zazerám naňho. Rozdeľuje baby do dvoch skupín, ktoré posiela na opačné strany volejbalovej siete. Uvažujem, či je naozaj taký bezcitný, alebo to iba hrá, aby sme mali pred ním rešpekt. Zvládnuť bandu tínedžeriek nie je sranda, to je jasná vec. Hlavne ak vyzerá tak, ako vyzerá. Asi musí voliť taktiku tvrdého chlapa. Hm.

Rozhadzuje rukami, ukazuje podanie, čosi vysvetľuje a po chvíli odpíska začiatok hry. Podchvíľou na mňa úkosom zazrie. Ako na otravný hmyz. Ani sa nepohnem, nenaznačím najmenší záujem. Len tupo civiem pred seba a snažím sa pôsobiť ako duchom neprítomná. Pravdou však je, že vnímam všetko, čo robí.

Keď konečne zazvoní, prudko vstanem a zmiznem z telocvične. Čakám, že ma zastaví a opäť mi dá nejakým spôsobom pocítiť, že má navrch, ale nespraví to. Ľahko vykĺznem von a stratím sa za dverami.

Uff!

3.

Poobede sa držím plánu a idem za Robom. Býva na sídlisku v severnej časti mesta, v malom trojizbovom byte na druhom poschodí. Trafila by som tam aj poslepiačky.

Bytovka je plná starých ľudí, ktorí sa neraz sťažujú na hlasnú hudbu, čo sa často šíri z bytu Šimkovcov. Robo neberie ohľady, i napriek dohováraniu rodičov muziku nikdy nestíši na únosnú hranicu. Inak to nie je ani teraz. Kollerov hlas buráca celým poschodím. Čudujem sa, že Robo vôbec počuje zvonček, keď sa ním ohlásim. Trvá mu dlhé minúty, kým príde otvoriť, no už som si za ten čas, čo sa poznáme, zvykla na jeho pomalé tempo. Nie je to prvý raz, čo ma nechal čakať pred dverami celú večnosť.

„Čau, flákač,“ pozdravím, keď konečne vystrčí nos, na čo mi iba ospalo kývne. Oči má červené, viečka opuchnuté, vlasy strapaté. Na pravom líci mu svieti otlačený červený fľak a na sebe má natiahnuté tričko s dlhým rukávom a kárované boxerky. Trčia mu z nich chudé, šľachovité a poriadne chlpaté nohy. Také opičie.

„Tuším si až doteraz nevyliezol z postele,“ zasmejem sa.

„Tomu ver! Ožívam predsa až v noci. Nočných vtákov denné svetlo zabíja. Čuduješ sa, ako keby si ma nepoznala.“

„Teba ničia hlavne povinnosti,“ utrúsim. Prejdem z chodby rovno do jeho izby a usadím sa na posteľ. Modrú perinu si skrútim za chrbát, nohy stiahnem pod seba. V izbe je vďaka zatiahnutým žalúziám príjemné šero, no vydýchaný vzduch je neznesiteľný.

„To patrí k sebe. Jedno s druhým súvisí. Slnko znamená vstávanie a školu, tma život. V noci nehrozí žiadne otravovanie, žiadny budík, žiadne sedenie v lavici,“ mudruje, kým sa dovlečie za mnou. Zvalí sa vedľa, hlavu si položí na moje kolená a zavrie oči. „Neznášam takéto znásilňovanie, človek by mal robiť len to, čo chce,“ zamrmle.

Chvíľu pozerám na jeho zavreté oči a uvažujem, ako môže takýto človek vôbec existovať.

„Nedrichmi už,“ zatrasiem ním. „Musím ti povedať novinky a potrebujem, aby si ma počúval. Nemám sa komu vyžalovať.“

„No veď hovor,“ zazíva.

„Choď sa obliecť, vypadneme niekam von. Nechce sa mi tu zašívať. A daj tichšie tú hudbu, nepočujem ani vlastné slovo.“

„Áno, mami,“ pozviecha sa do sedu. „Rozkaz, mami,“ zasalutuje, siahne po ovládači a uberie hlasitosť. Skutočne len o minimum. Říkaš, že svět je krásnej, svět je zlej, až naše hvězda zhasne, haudy haudy héééj… sa aj naďalej rozlieha celou izbou a trhá mi uši. Nechápem, ako to s ním môže Dominika, Robova nevlastná sestra, s ktorou sa delí o spoločnú izbu, vôbec vydržať. Asi by som sa na jej mieste presťahovala radšej do obývačky. Asi by som mu v spánku vytrhala všetky káble z prehrávača a uškrtila ho nimi. Alebo by ma porazilo.

„Chúďa Domča,“ povzdychnem súcitne.

„Nedráždi! Ja musím pre zmenu trpieť všetky tie výpary z lakov na nechty, lakov na vlasy, antiperspirantov, dezodorantov, parfumov, balzamov a neviem ešte akých -ov.“

„Chce sa páčiť, pochop! Je predsa tínedžerka.“

„Chcem mať svoj vlastný pokoj, pochop, som predsa tínedžer,“ zakontruje.

Prevrátim oči a zasmejem sa.

Robo sa pomalými pohybmi začne premŕvať v kope oblečenia, čo má nahádzané vedľa postele. Vytiahne mikinu, skontroluje jej stav a keď usúdi, že je nositeľná, natiahne si ju na tričko. To isté urobí s rifľami. Zjavne mu je úplne ukradnuté, že sú veci dokrčené. Ponaťahuje ich, dlaňami uhladí a je to. Ešte rýchly pohľad do zrkadla na Dominikinej poličke a prehrabne si vlasy.

„Daj si aspoň žuvačku,“ hodím po ňom jednu orbitku, čo sa mi podarí vyloviť z vrecka. „Nepotrebujem narkózu.“

„A čo máš v pláne, bozkávať sa so mnou?“ zaškerí sa.

„Ešte to tak!“ vystrúham kyslú grimasu.

„Ak tajne dúfaš, že sa staneš mojou frajerkou, tak na to radšej rýchlo zabudni,“ nepočúva a melie si svoje. Je mi jasné, že iba doťahuje. „Nechcem sa viazať a nerád by som dal košom práve tebe.“

„Ty si úplný pako, Robo. Nemusím sa s tebou bozkávať, aby mi záležalo na tvojom dychu. Cítiť ťa po celej miestnosti. Smrdíš!“

Vystrúha grimasu, ale žuvačku si aj tak poslušne vloží do úst, párkrát prežuje, potom na mňa dýchne, spýta sa, či je to už okej a nebudem sa zaňho hanbiť, a keď prikývnem, že hej, že neodpadávam, zahlási, že je pripravený ísť do ulíc a zohnať si niekde raňajky.

Keď vyjdeme von, objíme ma okolo pliec.

„Tak spusť, čo ťa trápi! Som samé ucho,“ nadhodí.

„Si hlavne samá irónia a ja sa fakt potrebujem vyrozprávať, Robo. Mám za sebou ťažký víkend a skutočne mizerný deň. Odlož srandičky bokom a vnímaj ma s úplnou vážnosťou, dobre?“

„Veď vieš, že dokážem byť tá najlepšia bútľavá vŕba široko-ďaleko,“ povie dôležito a odpustí si posmešný tón.

„Viem a práve preto som za tebou prišla. Chýbal si mi. Nebolo by od veci, keby si začal chodiť do školy pravidelnejšie. S tebou sa to tam zvláda oveľa ľahšie, aj keď niekedy lezieš totááálne na nervy.“

„Ale no, nepreháňaj. Viem, že som nenahraditeľný, ale buď veľké dievča, Tamara. Nemôžem ťa stále držať za ručičku.“

„Stále nemusíš, stačí, ak ma budeš držať teraz. Je mi fakt pod psa,“ pozriem naňho nešťastne.

„Okej,“ tesnejšie si ma pritiahne a do vlasov mi vtisne letmý bozk. Starostlivý a kamarátsky. „Môže byť?“

„Lepšie by to ani nešlo,“ spokojne zapradiem.

Kráčame do centra, kde zvykneme tráviť väčšinu voľného času. V parku pod stromami, rozvalení v tráve, v starej pivárni, na námestí pri Trojičke, alebo sa len tak flákame ulicami. To je náš život. Ráno škola – alebo aj nie, poobede mesto, nekonečné debaty, zabíjanie času. Občas nejaká párty či koncert. Občas aj častejšie ako iba občas. Záleží na nálade a na tom, ako hlboko máme práve do vreciek. Dôležité je, že sme nerozlučná dvojka. Tamara a Robo – verný kamoš do pohody i nepohody.

Najprv mu rozpoviem príhodu z rána a opíšem priebeh telesnej výchovy. Skonštatuje, že ten nový musí byť strašný blb. Súhlasím. To, že ma nenormálne zaujal, mu zatiaľ povedať nechcem. Veď načo? Načo zbytočne mútiť vodu?

„V sobotu mama odišla za Sofiou,“ pokračujem v ponosovaní.

„Zase?“ prekvapene na mňa pozrie. „Myslel som si, že sa vrátila len v piatok. Asi by jej tam už mali dať prechodné bydlisko.“

„Asi hej.“

„Je viac tam ako tu.“

„Mi hovor, ale čo si pomôžeme? Sofii sa zase pohoršilo. Mama chcela byť s ňou, čo je pochopiteľné,“ smutne povzdychnem. Sestrina choroba mi láme srdce. „Musíme to doma zvládnuť aj bez nej. Sofia do telefónu nariekala, že chce maminku a že jej je samej smutno.“

„Ani sa nečudujem. Také malé decko v nemocnici…“

„Veď práve. Mamu teraz potrebuje viac ako ja alebo otec.“

„Ešte stále berie chemošku?“ zavŕta do mňa súcitný pohľad.

„Hej. Teda asi. Ani neviem. Dobrala nejakú liečbu, tak čakáme na výsledky a potom sa rozhodne, ako ďalej.“

„Čo ti poviem, Tamara. Je to úplne nahovno! Ani nie je moja rodina a urobil by som hocičo, len aby som jej pomohol,“ silnejšie ma objíme. „Ale bude dobre, musíš veriť. Ak by bolo treba darovať krv alebo hocičo, daj vedieť.“

„To by si urobil?“

„Že váhaš!“

Krátko sa odmlčíme a ja si pomyslím, že kamoši sú niekedy ochotnejší ako rodina. Otec by krv darovať nemohol. Alebo aj mohol, len by najprv musel prestať piť a to on nedokáže. Alebo nechce.

„Odkedy je Sofia chorá, všetko sa pokašľalo. Ako rodina už ani nefungujeme. Totálny núdzový režim, ktorý si každý z nás vysvetlil po svojom, niekto skratovo.“

„Otec zase chľastal?“ vytuší.

„Ako inak,“ prikývnem.

„Nesie to ťažko, mala by si sa ho snažiť pochopiť. V alkohole hľadá zabudnutie. Nie je to zlý chlap, Tamara. Stará sa o vás.“

„Nevieš, o čom hovoríš,“ odtiahnem sa. „Pochopiť je jedna vec, trpieť mu to druhá. Namiesto toho, aby bol mame oporou, ožiera sa do nemoty. Ja viem, že to nemá jednoduché,“ kopnem do kamienka na ceste a oderiem si špičku topánky. „Nik ani nechce, aby sa tváril, že je v pohode, len by mal brať trochu ohľad na ostatných.“

„To by mohol,“ súhlasí a prepletie si so mnou prsty. Dovolím mu to, je to milé gesto.

„Polku víkendu som kvôli nemu prerevala. Nemá pekného slova, iba nadávky. Je to všetko príšerne ubíjajúce. Mama preč, Sofia chorá, otec večne spitý… Niekomu z toho musí zákonite prepnúť.“

„Kanál tristopätnásť, estévečka v há-de kvalite,“ ťukne mi do čela. Obaja sa rozosmejeme.

„Vieš čo? Poďme do kina! Pozývam ťa,“ navrhne nečakane, vyloví drobné z vrecka a spočíta ich. „Teda ty mňa. Toto bude ledva na pukance.“

Zasa sa nahlas rozrehoceme. Robov obvyklý stav – byť bez peňazí, hladný a plný podivného humoru. Lepší liek ako on na moju skleslú náladu neexistuje.

Ešte predtým, ako sa poberieme do kina, mi stihne pripomenúť, čo opakuje často – problémy sú sviňa a na každú sviňu sa varí voda.

4.

Ani počas filmu sa však neviem odreagovať. Kým Robo do seba pchá pukance a zalieva ich kolou, stále myslím striedavo na sestru a na nového učiteľa. Myšlienky na oboch mi sťahujú žalúdok a spôsobujú nervozitu.

Snažím sa skrývať to pred Robom a nepokaziť mu zvyšok dňa, no nedarí sa mi to, tak ako by som chcela.

Po kine ma odprevadí domov, kde ma víta ťažký, prehriaty vzduch. Cítiť v ňom pivo a smútok.

Vyzujem sa, odnesiem tašku do svojej izby a všade pootváram okná. Smrad sa mi podarí vyvetrať, pach zúfalstva nie. V izbách je tma a prázdno, otca nikde. Uvažujem, kde sa asi túla, kam ho zase zaviedla snaha zabudnúť. Do najbližšej krčmy?

Zvyčajne býva o takomto čase doma. Teda býval, kedysi. Pozeral televízor alebo čítal noviny, ktoré si kúpil cestou z práce. Neraz dokonca navaril večeru. Pečené zemiaky, omeletu alebo niečo podobné. Čakal na mňa, spýtal sa, čo nové v škole, aký som mala deň a či mi bude stačiť, ak mi ráno nechá nejaké drobné na desiatu alebo či ju má vybehnúť kúpiť do večierky.

„Nerob si starosti, postačí mi bageta z bufetu,“ znela moja zvyčajná odpoveď, no dnes by som dala všetky poklady sveta, keby si tie starosti robil. Chýba mi jeho záujem. O mamu, Sofiu i o mňa, o všetko, čo sa nám deje.

Nezvláda situáciu, trápi sa a hľadá útechu na dne pohárika. Akoby to pomohlo! Vezmem si z kuchyne mlieko, sladký rožok a schúlim sa v obývačke do kresla. Zapnem televízor a nútim sa k jedlu. Nechutí mi. Nezaujíma ma seriál, čo beží na obrazovke. Doktor House či čo.

Osamelosť mi preniká až do špiku kostí, hoci je to len chvíľa, čo som sa rozlúčila s Robom. Napadne mi, že zavolám mame, no rýchlo ten nápad zavrhnem. Určite by sa pýtala na otca a ja by som jej musela klamať. Má dosť starostí so sestrou, nepotrebuje ďalšie. Beztak chodí ako mátoha. Unavená, ustráchaná, úplne bez života. Obdivujem, že ju aj napriek všetkému ešte neopustil optimizmus. Je fajn, že aspoň niekto v našej rodine aj navzdory zlým prognózam verí v šťastný koniec. Ale tak to asi má byť. Ak nik iný, mama by veriť mala. Hlavne ak ide o život jej milovaného dieťaťa. Lebo ak stratí vieru a nádej ona, kto iný by ju mal mať?

Po chvíli sa odšuchcem do svojej izby a zapnutý televízor ponechám ako zvukovú kulisu. Nachystám si veci do školy, načmáram úlohy, vypracujem zadanie z matematiky, očami preletím nové slovíčka z angličtiny a keď som s učením hotová, siahnem po obľúbenej knihe. Zvyšok večera trávim jej čítaním a odháňaním dotieravých myšlienok.

Zvieravý pocit, čo sa usadil kdesi v žalúdku, je ako predzvesť zlých časov.

5.

Na druhý deň ho zbadám znova na tom istom mieste. Uháňa ulicou, na nohách korčule, na hlave šiltovka, v tvári výraz maximálnej bezstarostnosti. Kľučkuje pomedzi chodcov, preskočí obrubník, prudko vyberie zákrutu a vletí do areálu školy ako úplný šialenec.

Spolu s Robom sedíme na múriku, čo oddeľuje gymplácku pôdu od zvyšku mesta, a spolu pozorujeme okolité dianie. Máme skvelý výhľad ako na ulicu, tak i na časť dvora. Z Nora neviem spustiť oči. Fascinuje ma. Jeho prudké pohyby. Rýchlosť. Práca končatín v dokonalej harmónii. Vlastne na tom múriku čakám iba na neho. Už od príchodu dúfam, že sa zjaví a že ho budem môcť ukázať Robovi.

„To je on,“ utrúsim akoby nič, hneď ako ho uvidím prichádzať. „Ten nový telocvikár, čo som ti ho včera spomínala.“

„Vyzerá, akoby mu patrila celá ulica,“ podotkne a zamračí sa.

„Hovorila som ti, že je blázon. Navyše totálne sebavedomý.“

„Príliš machruje, nepáči sa mi. Mal by dávať pozor, aby si nezlámal všetky hnáty.“

„Aby ich nezlámal niekomu inému. Ešte aj teraz ma pobolieva plece,“ pokrútim zranenou rukou.

„Mala si mu dobre vynadať.“

„Veď som aj,“ poviem hrdinsky a nebojácne, no Robo ma prekukne.

„Viem si predstaviť,“ zagúľa očami a štuchne ma pod rebrá. „Ale musí sa uznať, že mu to na inlajnoch celkom ide,“ utrúsi, keď Noro úspešne prekľučkuje pomedzi decká, čo postávajú pred vchodom. „No nemal by sa toľko predvádzať. Bolia ma z neho očné svaly. Nestíham registrovať všetky jeho pohyby. Dofrasa, je rýchly, až to bolí!“ zarehní sa na vlastnom vtipe.

„Tvoja lenivosť nemá hranice,“ podpichnem ho. Len on môže niečo také povedať.

„A tvrdil som snáď niekedy niečo iné?“