Mimo
turistickej zóny

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Martin Škrtel

Mimo turistickej zóny – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu venujem Martinovi Jurišovi.

„Obráť svoju tvár k slnku a všetky tiene padnú za teba.“

Richard Bach

Predslov

Nemám rád cestopisy. Ani ich poriadne nečítam, lebo cestovaním žijem a nechcem nimi tráviť svoj voľný čas. Myslel som si, že cestopis už nezoberiem do rúk. Až kým ma nepoprosil kamarát Peťo, či by som mu nenapísal nejaký ten úvod do knižky, ktorú momentálne držíš v ruke niekde v kníhkupectve, v pohodlí domova alebo priamo na cestách.

Peťa poznám cez jeho cestovateľské prednášky. Vlastne ani tie nemám rád, ale na Peťových prednáškach je to inak. Dlho som nevedel, prečo ma tak láka počúvať jeho príbehy. Je to tým, že navštevuje všetky tie nebezpečné miesta, kam sa jednoducho nechodí? Alebo tým, že sa dobre počúva? Či ma fascinujú tie príbehy, ktoré nasal počas svojich ciest?

Jedno viem určite: mám rád, ako Peťo cestuje. V dnešnom období, keď je také ľahké vycestovať a prejsť všetky tie krajiny, aby som ohuroval svojich kamarátov, Peťo cestuje inak. Nejde tam, kde je lacná letenka. Nejde tam, kde je to in či, nedajbože, módny trend. On si pekne ide tam, kde cíti a vidí nejaký príbeh. Ako keby každá jeho cesta musela mať zmysel. Krajina či oblasť si ho musí zavolať. Žiadne bezhlavé odškrtávanie. Dokonca aj keď ho stretneš niekde na pive, nezačne machrovať, kde bol. A pritom by mohol. Mohol by si dať tie tituly, ktoré si dnes dávajú rôzni slovenskí cestovatelia ako prvý Slovák, ktorý... Mimochodom vedel si, že Peťo je jeden z mála ľudí na svete, ktorí navštívili Somálsko mimo hlavného mesta Mogadiša? Že sa dostal do Iraku a prešiel ho skrz-naskrz?

Možno si teraz pomyslíš, že je tento človek pekný hazardér. Ale opak je pravdou. Tak ako ho krajina zavolá svojím príbehom, tak si pekne všetko pripraví. Naštuduje si tému, zvyky, tradície, ktoré ho potom hlbšie dostanú do danej kultúry. A to je to, čo ma na jeho prednáškach baví, že je to také ucelené. Preto som dal šancu aj knihe a spravil som dobre, a urobíš tak aj ty, drahý čitateľ, keď sa začítaš do niektorej kapitoly. Táto kniha je ako jeho rozprávanie: bude ťa baviť stále viac a viac. Takže ak teraz váhaš, či si knižku máš kúpiť, lebo cestopis nie je tvoja šálka kávy, daj jej šancu tak ako ja. Príjemné a ničím nerušené čítanie.

Martin Navrátil, Travelistan

Úvod

určenie hraníc

Už od detstva som miloval film K2 o dobrodružstve dvoch priateľov a ich túžbe vystúpiť na jednu z najťažších hôr na svete. Okrem nádherných horských scenérií vo filme vynikajú charakterové postavy v podaní Michaela Biehna a Matta Cravena a ich odlišné pohľady na život. Pri zostupe z vrcholu si jeden z priateľov zlomí nohu a druhý sa ho rozhodne zachrániť. Ide o prakticky nemožný podnik v takých náročných horských podmienkach, kde jediná chybička môže znamenať koniec. Príbeh končí šťastne – ako mnoho hollywoodskych filmov – záchranou v poslednej chvíli. Ani táto skutočnosť však nič nemení na fakte, že z môjho pohľadu ide o najlepší horolezecký film všetkých čias a zároveň prvotnú inšpiráciu vydať sa na cesty.

Prečo začínam s tematikou hôr? Pretože to boli práve hory, ktoré ma priviedli k cestovaniu a spoznávaniu seba samého. V horách som začínal objavovať skutočný svet, kde sú veci také jednoduché. Nikdy som sa nedostal do takých extrémnych situácií ako spomínaní filmoví hrdinovia, až takú výdrž som nikdy nemal, no nikdy by som si nebol pomyslel, že extrém sa dá zažiť aj v nížinách, a to návštevou takzvaných konfliktných zón, akými sú: Somálsko, Afganistan, Irak, Palestína – Izrael, Náhorný Karabach, Kosovo alebo v relatívne nedávnej minulosti aj Libanon. Na hory som však nikdy nezanevrel. Vždy mi pripomínajú, ako veľmi musím byť opatrný, a práve im vďačím za to, že som rozpoznal svoje vnútorné hranice a že som stále medzi vami – na tomto navonok komplikovanom, ale krásnom svete. No pekne poporiadku…

Pri výstupe na najvyšší vrchol Qurnat As Sawda.

KOSOVO:
Národ, ktorý (sa) miluje

Počet obyvateľov: cca 2 milióny

Štátne zriadenie: parlamentná republika

Mýtus: Sú to priekupníci, zlodeji a podieľajú sa na obchode s ľudskými orgánmi a bielym mäsom.

Realita: Sú to príjemní, úctiví a slušní ľudia; zlé meno robia krajine väčšinou kriminálne živly v zahraničí.

Prvý raz som do Kosova cestoval v roku 2010, druhý v roku 2013. Práve táto krajina bola pre mňa vstupnou bránou do takzvaných konfliktných zón, hoci som si to vtedy ešte neuvedomoval. Zaujala ma akási nepredvídateľnosť situácií, nerozvinutá turistická infraštruktúra, kde si človek doslova všetko musí vybaviť sám, a radosť miestnych, že prichádza niekto s dobrým úmyslom a záujmom o to, ako ľudia žijú a čím žijú. Odvtedy sa vyhýbam miestam, kde sa to hemží zahraničnými turistami. Doposiaľ sa mi to celkom darí.

„Odkiaľže si?“ pýta sa ma urastený kosovský Albánec.

„Zo Slovenska,“ odpovedám.

Zdá sa, že táto odpoveď bude postačovať. Nachádzam sa v novovzniknutej republike Kosovo a keby som bol Srb, mohlo by to znamenať… aj smrť.

Kosovo je pre mňa prvou krajinou, ktorú môžeme nazvať konfliktnou. Na svojej prvej ceste po južnej Európe som sa dostal nielen do krajiny, ktorú Slovensko neuznáva (a domáci to vedia), ale zažil som aj prvé dotyky muža, ktorý sa nezaujímal o nič iné, len o to, čo mám v nohaviciach. Skončilo to hrubým odmietnutím a vyhodením z auta. Pri tomto zážitku si vždy uvedomím, aké je skvelé, že sa prítomnosť pomerne rýchlo mení na minulosť.

Bežný život plný pracovných povinností a s minimom voľného času sa veľmi rýchlo mení na obyčajný zvyk alebo potrebu zrazu všetko nechať. No len čo vykročíme z povestného stereotypu, svet sa stane jedným úžasným miestom, kde to pulzuje presne tak, ako nečakáte. Stačí odhodiť zábrany, myslenie, závislosti a hor sa bližšie k ľuďom – aby ste sa tak dostali bližšie k sebe. Dokonca aj keď píšem túto knihu, cestujem. Cestujem v spomienkach a som rád, že sa môžem o ne podeliť s vami, milí čitatelia a v srdci dobrodruhovia.

streľba v horách

Kto cestoval v krajinách Blízkeho Východu, Kosovo je tá správna destinácia na takzvaný eurovíkend (rozumej rýchle a lacné cestovanie po Európe). Ľudia sú milí, je tu lacno, perfektné stopovanie a nádherná príroda. Treba si však pripraviť štuple do uší, pretože kdekoľvek spíte, sa do rána miluje. Áno, Kosovo je moslimská krajina, ale moderná, preto vo všetkých ubytovniach, hosteloch a hoteloch niet o radovánky núdza. Mladí takto pravdepodobne unikajú pred kontrolou svojich rodičov. Niekedy, keď som večer nevedel nájsť recepčnú, nemusel som trikrát hádať, kde sa asi nachádza. Nezabudnem na chlapíka, ktorý na autobusovej stanici v meste ponúkal dobre vyzerajúcej žene peniaze, aby s ňou mohol stráviť noc (alebo aspoň zopár minút). Žena síce pôsobila navonok dráždivo a prístupne, ale s hrdosťou odmietla.

V Kosove je doposiaľ živá pálčivá otázka mierumilovného spolunažívania etník – toho albánskeho a toho srbského. O pokojnom súžití sa hovoriť, žiaľ, nedá. Hoci historicky ide o miesto, kde fungovali najprv naši bratia Slovania, dokonca aj názov krajiny Kosovo vychádza zo slovanského slova kos – vták, stále sú v krajine vidieť čiernym sprejom prekryté srbské názvy dedín a miest.

Zastriekané srbské nápisy.

Najviac je to cítiť v Kosovskej Mitrovici, kde jednotlivé etniká oddeľuje rieka. Cez most nad riekou dohliadajú na bezpečnosť jednotky KFOR (medzinárodné mierové sily) a mladíci, ktorí sa nesmelého Slováka spýtajú, prečo ide k Srbom. Po moste prejdete len pešo, nie autom. Na druhej strane mosta (na srbskej strane) je zahataný priechod a tam už postávajú autá so značkou BG (Belehrad). Ak by sa autá ocitli na strane albánskej, amen tma.

Most do srbskej časti Mitrovice pod prísnym dohľadom.

V maličkom meste Gjilan ma zastavuje albánsky dôchodca. Po klasickej otázke, odkiaľ pochádzam, prichádza na rad druhá.

„Vieš, aký som mal dôchodok, keď Kosovo bolo súčasťou Srbska?“

„Naozaj netuším,“ odpovedám.

„Šesťsto eur kamarát môj, teraz je to iba šesťdesiat. Načo bolo dobré, že sme sa rozdelili?“

Prikyvujem. Žiaľ, v mnohých prípadoch je to tak, keď sa štáty rozdelia. Zo začiatku príde eufória a potom ekonomická kríza. Ak by ľudia vedeli viac komunikovať, počúvať sa, verím, že by sa štáty nemuseli rozdeľovať, ale spájať. Je to však iba môj osobný pohľad.

V meste Peje nachádzam požičovňu bicyklov. Skvelé! Preveziem sa kamsi za mesto, najlepšie do kopcov. Tak sa aj stane. Tlačím do pedálov asi dve hodiny, až sa dostanem kamsi na samotu do lesa. Potom začujem streľbu. Myslím, že môj cyklovýlet končí – je to jasný signál. Ešte nikdy som tak rýchlo netrielil dole kopcom. Hádam to bol iba horár, pomyslím si.

Neskôr – na inom mieste – stretávam Mentora, Kushu a Areta, náhodne pri hľadaní obchodu s muzikou. Od začiatku sme si sympatickí. Je sobota večer, pracovať netreba, prečo sa trošku nespoznať? Na Aretov podnet vstupujeme do kaviarne – chce mi ukázať dievča, ktoré sa mu páči a v kaviarni obsluhuje. Už pri vstupe si všimnem, ako mladej žene stúpne tlak, keď Areta zbadá. Nemá ho rada – rozčuľuje ju. Aret sa na tom smeje – jej odpor ho k nej priťahuje. Pre istotu, aby nedošlo k úrazu, prichádza nás obslúžiť druhá čašníčka. Ako sa zdá, je prekvapená z prítomnosti cudzinca a často si ma obzerá. Nuž, čo je exotické pre nás, je exotické aj pre nich.

Keď večer vystrieda noc, Aret ma vyprevádza k hostelu. Spieva pri tom nádherné ľudové piesne. Popri štúdiu si totiž privyrába ako spevák na svadbách.

Ako je to so Židmi v Kosove? Nie veľmi odlišne ako v iných krajinách Európy. Ďalší deň objavujem nad Prištinou židovský cintorín – opustený a dýchajúci zvláštnou atmosférou. Presne také miesta obľubujem, prázdne a zabudnuté.

Pár kilometrov od cintorína sa nachádza Germia Park – obľúbené výletné miesto Kosovčanov. Kto má chuť opäť na bicykel či turistiku, je to presne to správne miesto. Cez víkendy a v prípade dobrého počasia je možné prenajať si bicykel, čo hneď využijem. Trasa je pomerne náročná, dôležité je držať sa chodníka, v niektorých oblastiach výstražné symboly varujú pred mínami, ktoré tam ostali po vojne. Lesy sú krásne vysvietené od ostrého jesenného slnka. Šliape sa mi príjemne, až sa dostanem na vrchol kopca. Turistov tu mnoho nestretnem, jedného si však dobre zapamätám – aktivitou nevyniká. Na kopec vychádza na aute a na vrchole si zapáli cigaretu. Veď načo by sa namáhal?

V Prizrene sa schyľuje k veľkej udalosti. Na návštevu prichádza turecký premiér Recep Tayyip Erdoğan (súčasný prezident). Všade vlajú turecké a albánske vlajky. Okrem neho stoličky na pódiu obsadia i albánsky premiér Edi Rama a kosovský premiér Hashim Thaçi. Kvôli týmto trom pánom sa nemôžem poriadne dostať do centra. Cez mosty už policajti nepúšťajú, rozhodol som sa teda sledovať dianie naokolo.

Aj v Kosove sa maká.

Kosovskí povstalci stále žijú.

Kosovo miluje Turecko.

PALESTÍNA – IZRAEL:
Na návšteve v (ne)svätej zemi

Počet obyvateľov: cca 9 miliónov

Štátne zriadenie: parlamentná republika (ako sa to vezme)

Mýtus: Židia sa považujú za vyvolený národ.

Realita: Je to pravda.

Túto oblasť som navštívil prvýkrát v roku 2010 a druhýkrát v roku 2014. Prvá návšteva mala skôr spirituálny charakter a vďaka nej som zistil, že s tými náboženstvami to nie je úplne v poriadku, lebo každé má trochu inú predstavu o „pravde“. Počas druhej návštevy som sa teda radšej zameral na spoznávanie prírody. Väčšiu spiritualitu som napokon zažil v púšti osamote ako v chrámoch alebo na púťach.

Palestína alebo Izrael? Izrael alebo Palestína? Alebo že by oboje? Pre Arabov jednoznačne Palestína – a pre ostatných? Ako pre koho. Do politiky sa miešať nechcem, na to sú iní. Ja budem písať len o tom, čo som videl, zažil a koho som spoznal. Jedno z mojich prvých stretnutí v krajine bolo aj tým najsilnejším. Keď som bol ešte mladší ako teraz, veľmi som si nerobil starosti, kam idem a s kým budem, a tak som sa ocitol v meste Jenin – na palestínskych okupovaných územiach, kam by ste za každú cenu nemali chodiť. Aspoň tak sa dočítate na internete. Vraj sa to tam hemží teroristami. Ja som teda žiadnych nevidel. Bol som prizvaný na oslavu narodenín vojaka z hnutia Fatah – politickej strany činnej na území Palestínskej samosprávy. Ako inak, pilo sa. Áno, aj v moslimských oblastiach sa pije, iba tak potajme, a občas si na to treba dávať veľký pozor. Yusuf, môj nový priateľ, spustí:

„Vieš, život tu je neľahký, Izraelci z času na čas vyhlásia zákaz vychádzania – nikto v meste nemôže vyjsť von aj niekoľko dní.“

„Čože, to ako? Prečo? Nechápem...“ čudujem sa.

„Robia to, lebo... lebo ich to proste teší – šikanujú nás. Najväčší problém je, keď má niekto zdravotné problémy a musí ísť do nemocnice. Napríklad minule sa stalo, že žena z vedľajšieho domu začala rodiť. Zdravotníci ju za streľby presúvali do sanitky. Všetci sa plazili popri múre.“

Neverím a som doslova šokovaný. Yusufove oči zvlhnú. To, čo mi hovorí, je pravda.

Ďalší deň sa s miernou opicou vydávam k izraelskému kontrolnému stanovišťu. Do Jeninu som sa dostal cez údolie palestínskym autobusom a teraz sa chcem presunúť inde. Mal som sa vrátiť, hoci aj pešo tou istou cestou, poviem si neskôr.

„Stáť!“ ozve sa hlas z vysokej veže.

Nikoho nevidím, na veži sú príliš malé okná. Tak teda stojím.

„Prejdite ku kontrolnej bráne,“ pokračuje hlas. To som mohol ísť rovno k nej, hovorím si. Pri bráne už vidím človeka – mladého, asi tak dvadsaťročného, možno menej. Cez malé okienko ako na pošte mu podávam pas. Vracia mi ho, otvárajú sa dvere. Odteraz ma už sprevádza iba hlas z reproduktora.

„Prejdite do miestnosti s číslom dverí 33.“ Prejdem.

„Teraz sa presuňte do dverí číslo 52.“ Presúvam sa.

„Odložte batožinu a presuňte sa späť do dverí číslo 33.“ Presúvam sa a čakám. Stále čakám. Asi po štyridsiatich minútach som vyzvaný prejsť opäť do dverí, kde som nechal batožinu. Všetko mám rozobraté, celý obsah batožiny je nastriekaný zvláštnou tekutinou. Doteraz neviem, čo to bolo. Nahádžem všetko do batoha a už pípajú ďalšie dvere. Prechádzam do veľkej haly, kde na mňa nenávistne zazerajú po zuby ozbrojení vojaci. Prichádza ku mne jeden – bez zbrane a s čiernymi okuliarmi na hlave. Ihneď sa pýta:

„Čo si robil v meste?“

„Pil som whisky,“ odpovedám. Veru, tá moja pravdovravnosť sa nie vždy vypláca.

„Prosím?“ Vojak je v šoku.

„Vieš, bol som pozvaný do domu jedného chalana a oslávili sme jeho narodeniny (ešteže som bol dosť múdry na to, aby som nepovedal, že to bol vojak Fatahu).

„Kde to bolo a ako sa ten človek volá?“ Meno som si vymyslel a nevedel som, kde to bolo – čo bola pravda, pretože sme k nemu prišli v noci a v Palestíne niečo ako názvy ulíc nečakajte.

„Čo ti ten chlapec dal?“

„Nič, čo by mi mal dávať?“

„Sú to Arabi – my tých psov nenávidíme.“

„Ľudia sú ľudia – či sú to Arabi, Izraelci, alebo hoci aj černosi z Angoly,“ odpovedám. Vojakovi začína byť jasné, že som len nejaký potulný blázon.

„Ostaň tu a čakaj,“ zavelí. Zase čakám. Popiskujem si, opieram sa o zábradlie a začínam robiť akrobatické kúsky. Chcem ešte viac zdôrazniť svoje bláznovstvo, určite ma potom rýchlo pustia, presviedčam sa.

Vojak príde o päť minút a ešte agresívnejším tónom prednesie: „Nehýb sa a čakaj!“

Tak sa nehýbem a čakám. Čakám ďalšiu hodinu – až kým ma konečne nepustia. Cítim sa ako práve prepustený väzeň. Ako tak kráčam popri prázdnej ceste a čakám na prvé auto, na ktoré by som zamával, nedokážem vstrebať, čo sa to vlastne stalo. Toto sa deje v súčasnom svete? Áno, deje.

O štyri roky neskôr som opäť v Svätej Zemi (aj keď ja radšej používam slovné spojenie Nesvätá Zem – práve kvôli náboženským nedorozumeniam a večnému sváru, komu vlastne táto zem patrí) so svojím dobrým priateľom Peťom Minárikom. Ten už bol so mnou pred niekoľkými rokmi v Iraku a je to jeden z mála ľudí, ktorí sa dali „ukecať“ na cestovanie v takýchto špecifických destináciách. Peťo má dušu skauta a je to človek, na ktorého sa dá stopercentne spoľahnúť. Čo je milé, celkom sa na seba podobáme a nielen na cestách sa nás ľudia často pýtajú, či sme bratranci alebo dokonca bratia. Niekedy už odpovedáme, že áno, nechávame ich v tom.

Ak by niekto nevedel, kde sa nachádza.

škola v prírode

Druhá cesta do Izraela – Palestíny je iná. V prvom rade si beriem fotoaparát a v druhom rade nie som sám, čo znamená občas sa aj prispôsobiť. Skvelý tréning. Okrem tradičnej návštevy Jeruzalema navštívime aj Hebron a Negevskú púšť, kde absolvujeme príjemnú turistiku v štyridsaťstupňových horúčavách.

Jeruzalem je mimoriadne dôležitým miestom pre veriacich rôznych náboženstiev a jediným mestom, nad ktorým sa veľmi často vznášajú mračná. Parafrázoval som si to na boží hnev, keďže po celej zemi je väčšinou slnečno. Prečo boží hnev? Pretože na tomto mieste pokoja nájdete akurát tak nesúlad medzi náboženstvami a súčasnú snahu izraelského národa dominovať nad touto oblasťou. Aj preto si vás niekedy moslimskí chlapci spletú so židom a občas po vás hodia kameň. Mne sa, našťastie, ušiel šuter iba do nôh.