Za všetko môže Nora

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.sk

Annie Robertsonová

Za všetko môže Nora – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

I NORA

Copyright © Annie Robertson, 2016

Translation © Adriana Oravcová, 2017

© Albatros Media Slovakia s. r. o., 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0180-8

ISBN e-knihy 978-80-566-0246-1 (1. zverejnenie, 2017)

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

1.

„Besedu s čitateľmi zrušili,“ zakričím, zavesím si kabát v predsieni a položím kľúče hneď vedľa Willových. „Nejako to súvisí s Astridinými mačkami, pokazenou práčkou jej mamy a poruchou na severnej linke metra.“

Will mi neodpovedá.

„Dúfam, že mačka nevliezla do práčky,“ poviem a nastražím uši, kde by tak mohol byť. Možností nie je veľa: kuchyňa s obývačkou, spálňa alebo kúpeľňa, všetky dvere vedú do predsiene veľkosti truhly v našom prenajatom byte v londýnskej štvrti Brixton. Will s obľubou hovorí, že bývame v Claphame, ale to nie je pravda. Je to Brixton, iba niekoľko minút chôdze od McDonald´s, kde zastrelili chlapíka len preto, že sa predbiehal v rade. Zo spálne počujem šuchot a akési mrmlanie. „Will?“

Keď otvorím dvere, zbadám Willa, ako si expresne zapína džínsy vedľa našej malej postele, a ženu s väčšími prsami než moje, ako si navlieka tangá.

„Nina!“

Dívam sa na nich celá omráčená. Will prebehne očami môj halloweensky kostým, Sally Albrightová vo fáze Annie Hallovej. Okraj klobúka mi je zrazu pritesný a zdá sa mi, že ma škrtí golier na blúzke. Snažím sa na ňu nepozerať.

Prejdem do kúpeľne a zamknem dvere, sklopím rozheganú plastovú dosku na záchode, sadnem si na ňu a počúvam, ako zhľadúvajú jej veci. Postrapatím si zvlnené blond vlasy a poškriabem sa na hlave v snahe nepočuť ich šepot, ale aj tak začujem Willa, ako jej hovorí: „Zavolám ti.“ Ona odpovie: „Je mi to ľúto“ a už je preč.

Sedím a načúvam, ako Will počúva za mojimi dverami. Byt pôsobí tak prázdno ako v deň, keď sme dostali kľúče, keď sme stáli na úplnom začiatku, bez nábytku a bez spomienok – ešte predtým, ako sme zistili, že pod nami prevádzkujú bordel. V kuchyni Will zapína varnú kanvicu. Dívam sa na uteráky, ktoré nechal padnuté na čierno-bielom kockovanom linoleu, na fľaštičky rozhádzané po kúpeľni a je mi zle. Do očí mi vhŕknu slzy, spakruky si ich zotriem z tváre.

Hľadím do zrkadla na skrinke nad umývadlom, vidím svoj účes v štýle osemdesiatych rokov, teraz už rozstrapatený, a mejkap Sally Albrightovej mi steká po lícach. Pošúcham si tvár a hovorím si, toto musí byť nejaký omyl. Dýchaj zhlboka. Toto sa nemôže diať. Všetko bude v poriadku.

Pri okne na mojej strane postele a vedľa vešiaka na šaty, kde stála ona, si vyzlečiem kostým a oblečiem si pyžamu a kardigán – ten, čo mi Will kúpil predminulé Vianoce a ktorý nosím vždy, keď som unavená alebo sa chcem cítiť pohodlne. Snažím sa nepozrieť na posteľ s pokrčenou plachtou a krásnou háčkovanou prikrývkou od starej mamy visiacou z okraja ako odhodený obal z cukríka. Štve ma, že Will sa ani nepokúsil upratať ten neporiadok.

V kuchyni mi podáva šálku čaju – zalial ho do našich šálok označených On a Ona. Pozriem na šálku a potom naňho tvrdým pohľadom signalizujúcim: To nemyslíš vážne! A tak ju položí späť na dubovú pracovnú dosku.

„Poznáme sa z roboty, pracuje v sekcii pre Stredný východ,“ povie a preruší tým ticho, akoby jeho vysvetlenie mohlo anulovať moje pocity. Nemôže.

„Ako dlho?“ spýtam sa, preložím si ruky cez prsia a opriem sa dozadu o pohovku, ktorá stojí na mieste, kde sa stretáva laminátová podlaha kuchyne s ošúchaným sivým kobercom obývačky. Tu bola pôvodne spálňa tohto malého viktoriánskeho terasového domu.

„Ako dlho pracuje v sekcii pre Stredný východ?“ spýta sa Will, opretý o biele skrinky kuchynskej linky, a hlasno si usrkne čaju.

Vyvrátim oči dohora. Will vždy rád trúsil duchaplné poznámky, bola to jedna z vecí, ktoré sa mi na ňom páčili, keď sme sa ešte len priatelili. Teraz, po päťročnom vzťahu, ma to privádza do zúrivosti, podobne ako jeho sŕkanie čaju.

„Ako dlho s ňou spávaš?“ spýtam sa tónom, ktorý naznačuje, že teraz nie je vhodný čas na žartíky.

„Neviem,“ povie a presunie sa k oknu vo výklenku a k ohavnému chrómovanému kreslu, ktoré tu nechali predchádzajúci nájomníci.

„Nevieš?“

„Nie viac ako pol roka,“ odvetí a prejde si rukami po drsných svetlých vlasoch, ktoré mu rastú dohora ako žerucha v miske na vajíčko.

Pol roka! Klesnem na pohovku, ranená do hĺbky duše.

„Prečo?“ spýtam sa a objímem vankúš s plstenou aplikáciou dvoch milujúcich sa papagájov, spomienka na predĺžený víkend, ktorý sme strávili v L´Isle-sur-la Sorgue, kde sme cez deň prečesávali blšáky a v noci pili červené víno a napchávali sa steakmi.

Will neodpovedá.

„Zaslúžim si odpoveď,“ odseknem a uprene hľadím na čierny viktoriánsky kozub, nad ktorým visí Willov kolosálne veľký televízor, a snažím sa potlačiť slzy.

„Myslím si, že preto, lebo sme sa jeden druhému odcudzili.“

„A neprišlo ti na um, že by stálo za to predebatovať si to, skôr ako začneš kefovať s inou babu?“

„Nevidel som dôvod.“

„Nevidel si dôvod predebatovať fakt, že náš päťročný vzťah sa rúti do záhuby?“

„Nie,“ odvetí, vrtí sa so svojím dlhým tenkým telom na stoličke a nevie si nájsť vhodnú polohu. Teší ma, že nie je v pohode. „Zdalo sa mi to zbytočné.“

„Čo znamená?“

„Znamená to, že ty vidíš všetko v ružových farbách a myslíš si, že hneď za rohom ťa čaká happyend ako v niektorom z tých mizerných filmov Nory Ephronovej.“ Prudko sa nadýchnem pri takom rúhaní. „Happyendy neexistujú, Nina.“

„Existujú.“

„Nie také, ako si predstavuješ ty.“

„Myslíš si, že chodím s hlavou v oblakoch?“

„Myslím si, že máš všetky predpoklady stať sa postavou z filmu Nory Ephronovej. Nestojíš pevnými nohami na zemi. A nie si zakotvená v realite.“

„Realita sa preceňuje,“ odvrknem, odložím vankúš nabok a tesne sa zaviniem do kardigánu. Vzápätí si uvedomím, že ho mám oblečený naopak. Prstami chytím nitku trčiacu zo švíka.

„Si talentovaná spisovateľka, ale nič s tým nerobíš,“ povie ticho, takmer taktne, čo ma u muža, ktorého som práve prichytila s inou ženou v našej posteli, dosť prekvapí. „Máš diplom zo scenáristiky, uviedli ti niekoľko rozhlasových hier a potom si napísala úžasné pokračovanie filmu Keď Harry stretol Sally, ale nikdy si ho nedokončila. Je to dosť frustrujúce.“

„Ešte stále neviem, ako sa to skončí,“ zachmúrim sa a potom po krátkom zaváhaní dodám: „Predpokladám, že ona je úplne zakotvená v realite a dokončí všetko, čo začala.“

„Carmen je tvoj protiklad. Je cieľavedomá, ambiciózna a rozhodná.“

Carmen. CARMEN! Jej meno ma bodne do hrude ako nôž.

„Znie to pôsobivo,“ prehodím sucho.

Neodpovedá.

Chvíľu mlčím, hnevá ma, že Will trošku neosladí túto horkú pilulku. Obaja sa strhneme na zvuk zvončeka dolu pri vchode. Vstanem a ozvem sa do mikrofónu.

„Haló.“

V slúchadle praská a počuť nevýrazné mrmlanie.

„Nesprávny byt,“ zakričím s oveľa väčšou zlosťou, než je potrebné. „Prízemie.“

Tresnem slúchadlom a čakám na zvuk bzučiaka dolu pri vchode. Počujeme jemné bzučanie a kroky dievčiny z východnej Európy, ktorá púšťa dnu ďalšieho klienta na akékoľvek masírovanie, oblizovanie či bičovanie, ktoré si objednal.

„Musíme si s nimi o tom pohovoriť, toto je už tretí raz v tomto týždni,“ poviem a dívam sa von cez kuchynské okno s rukou opretou o stiesnený jedálenský stôl so stoličkami, rozzúrená tým, že vo dne v noci nám vyzváňajú opití muži vyhľadávajúci sex. Will mlčky prikývne. Zrazu mi napadne, že ma opustí. Budem sa musieť naťahovať s pani Tangovou, našou prefíkanou domácou, ktorá vlastní budovu aj bordel, sama.

Zameriam pozornosť na jesenné lístie na ulici podo mnou, ktoré sa zmenilo na kašu, upchalo kanály a má bezútešnú hnedú farbu. V Ephronovej svete by listy hýrili farbami a v slnečnom jesennom dni by vám pri chôdzi šušťali pod nohami.

„Miluješ ju?“ spýtam sa – je to klasická Ephronovej veta.

Svoj otázku hneď oľutujem. Nechcem poznať odpoveď, no skôr ako ju stihnem vziať späť, Will odpovie:

„Áno.“

Sadnem si a uprene sa zahľadím na svoje prsty na nohách, trochu nimi pohýbem. Bledoružový lak sa mi odlupuje.

„Už ma nemiluješ?“

Zadívam sa naňho a stretnem sa s prenikavým pohľadom jeho modrých očí – majú takú intenzívnu farbu, že ma to stále prekvapuje – a upiera ich na mňa.

„Možno, neviem,“ povie a odmlčí sa. „Ale už v tom nie je vášeň, nie som si istý, či vôbec niekedy bola. Ale s Carmen...“

„Ušetri ma detailov.“

„Prepáč.“

Sedíme a mlčíme.

„Kedy si na to prišiel?“ spýtam sa po dlhej chvíli takmer nečujne.

„Myslím, že v priebehu posledných dvoch rokov.“

Chvíľu premýšľam. Môže to byť pravda? Je možné, aby ste s niekým žili tri roky a nevedeli, že dva z nich nebolo niečo v poriadku? Všetky tie táboráky a lízanie cukrovej vaty, Vianoce strávené pri telefóne, dlhé novoročné prechádzky a diskusie o nastávajúcom roku, starostlivo plánované letné prázdniny, víkendy strávené na last minute výletoch a narodeninové oslavy s hosťami, čo vykúkali z okna našej spálne a počúvali slizké reči na prízemí. Boli sme ako účinkujúci z Priateľov, ktorí sa dívajú na „hrôzu naháňajúceho nahého chlapa“, no ešte lepší ako oni. Will a ja sme boli ako Ross a Rachel, vlastne lepší, pretože sme sa nikdy nerozišli, boli sme „večný pár“, všetci pokladali za samozrejmé, že sa vezmeme a budeme mať deti. Nikto nečakal, že sa rozídeme. Nikto nerátal s tým, že Will bude kefovať s Carmen.

„Mama bude z toho zničená,“ poviem. „Myslela si, že keď spolu žijeme, znamená to manželstvo a deti.“

„Vieš, čo si myslím o manželstve,“ odvetí. Nemusí dokončiť vetu, počula som to už tisíckrát, no napriek tomu to zopakuje. „Manželstvo ničí perfektne fungujúci vzťah.“

„Kefovať s niekým iným robí podobne dobrú službu.“

Sedíme, uvažujem, čo by som ešte povedala, Will pravdepodobne premýšľa, čo by radšej nepovedal.

Práve sa chystám vysloviť niečo v tom duchu, že „ty sviniar, vypadni z môjho života!“, možno čosi trochu jemnejšie, keď mi Will zasadí zdrvujúci úder:

„Nina, bol by som veľmi rád, keby sme mohli zostať priatelia.“

2.

„Priatelia? Nemôžem tomu uveriť,“ začuduje sa Astrid na ďalší deň v kníhkupectve po tom, čo som jej jednu po druhej opísala všetky katastrofy predchádzajúceho večera.

„Ani ja tomu nemôžem uveriť,“ hovorím a pozorujem ju, ako vo výklade aranžuje knihy do tvaru hranice na vatru pre svoju expozíciu nazvanú Jesenná záhrada.

„Čo si mu povedala?“

„Povedala som mu, že je sviniar a nech vypadne z môjho života, v tej chvíli som si nevymyslela nič jemnejšie.“

„Všetci si mysleli, že ste dvojica predurčená na happyend – najprv ste boli priatelia, potom milenci. Presne ako Harry a Sally. Bolo by to také dokonalé.“

„Podľa Willa happyendy neexistujú.“

„To povedal?“

„Uhm. A že vášeň pominula.“

„To je mužský pohľad na vec. Čo si neuvedomuje, že vášeň zo začiatku vzťahu sa nedá trvalo udržať? Nevie, že z toho záväzku vznikne niečo lepšie a silnejšie?“

„Očividne nie. Povedal aj to, že nie som ,zakotvená v realite‘, plus, že ,nikdy nič nedokončím‘. V podstate ma nazval rojkom. Ale ja nie som rojko... alebo som?“

„Pravdaže nie,“ odpovie. „Si optimistka.“

„Ako Sally?“

„Presne! Ako Sally.“ Rozsype jesenné lístie na spodok výkladu a požiada ma, aby som vybehla von a skontrolovala výsledok jej práce z ulice.

Stojím pred schátraným exteriérom a ukazujem jej, ktoré knihy má preložiť inam. Kým to robí, zdvihnem pohľad na tabuľu s názvom nášho obchodíka KNIHY O LÁSKE, zažratú od špiny z autobusov, ktoré roky premávajú po Brixton Road. Predstavím si, ako pekne by to tu mohlo vyzerať, keby sa obchodík čerstvo vymaľoval, pridala by sa pásikavá markíza, možno lavička a kvety v kvetináči. Ale je to len ošumelý krámik s olupujúcou sa omietkou, vtesnaný medzi záložňu a obchod s lacným tovarom. Väčšina ľudí tadiaľto náhlivo prejde cestou k metru a ani si nevšimne Astridin nádherný výklad.

„Netuším, ako som si mohla nevšimnúť, že sme sa jeden druhému odcudzili,“ poviem a cez vŕzgajúce dvere sa vrátim do obchodu. „Možno má pravdu a naozaj som jedna z tých protivne šťastných ľudí, tak ako to Harry vyhodil na oči Sally, jedna z tých veselých ľudí, ktorí píšu nad i namiesto bodky malé srdiečka.“

Astrid sa zasmeje a vyhodí do vzduchu za hrsť listov. „A čo je na tom zlé? Veď to, že si šťastná, z teba nerobí menej hodnotného človeka.“

„Máš pravdu,“ prikývnem. „Navyše, ja veci skutočne dokončujem.“

Uvažujem o tom, no neviem si celkom rýchlo spomenúť na poslednú vec, ktorú som doviedla do zdarného konca, okrem toho, že som priniesla veľký koláč a mizerný čaj na raňajky z malej kaviarničky pod železničnými oblúkmi.

„Jasné,“ pritaká Astrid. „V silnom lejaku si dokončila stavbu prístrešku v záhrade svojich rodičov, zatiaľ čo všetci ostatní zdrhli dovnútra, kde si máčali mätové keksy v horúcej čokoláde.“

„Bolo nás osem!“

„Viem, ale ako jediná si urobila Pavlovovej tortu v tvare labute na náuke o vedení domácnosti. Na konci roka si za to dostala výročnú cenu.“

„Nie som si istá, či sa do toho ráta aj tínedžerské pečenie torty,“ oponujem a podávam jej košík jabĺk, ktoré nazbierala vo svojej záhrade, ktorý sa chystá umiestniť navrch kôpky sezónnych kuchárskych kníh.

„Vyštudovala si a dostala si diplom – mnohým ľuďom sa to nepodarí – a tie rozhlasové hry…“ povie, no nedokončí vetu, zrejme si uvedomí, že to bolo už dosť dávno. Uvažuje o niečom novšom, zatiaľ čo hľadá miesto pre malý vratký stolík. „Vždy dokončíš prácu tu... vždy dokončíš ukladanie záložiek, keď to ja už vzdám. Bez teba by som bola stratená.“

Obe vieme, že ani kníhkupectvo, ani záložky sa nerátajú, no aj tak kvitujem jej snahu.

„Čím dlhšie o tom rozmýšľam, tým som si istejšia, že mi bude bez neho lepšie,“ poviem, hoci v skutočnosti chcem, aby sa všetko vrátilo do normálu a aby sa tá záležitosť s Carmen nikdy nestala.

„Presne to isté povedala Sally, keď sa rozišla s Joeom, pamätáš?“

„Áno, ale Sally zatvárala oči pred skutočnosťou,“ odvetím tónom, ktorý naznačuje, že to nie je môj prípad. Ťažko sa s niekým rozídete, ak túžite po tom, aby sa vrátil a priznal, že urobil chybu. A ja chcem, aby Will povedal, že Carmen nikdy nemiloval, ale že vždy miloval a bude milovať mňa. Viem však, že sa to nestane, a aj keby sa to stalo, už nikdy by to nemohlo byť také ako predtým, a preto sa musím vyrovnať s rozchodom, inú možnosť nemám.

„Nič si z toho nerob, ak sa cítiš trochu skľúčená,“ povie Astrid a upravuje kyticu z hortenzií, oranžových machoviek a veľkých bodliakov na stolíku vedľa publikácie o aranžovaní kvetov. „Will môže byť kompletný idiot, ale dosť dlho bol súčasťou tvojho života.“

„Ale ja nemôžem márniť čas tým, že sa budem upínať na niekoho, kto miluje inú,“ hovorím a znie to presne ako z programu The Ricki Lake Show, ktorý sme s Astrid dychtivo sledovali ako tínedžerky.

„Správne,“ povie, vystúpi z výkladu a vyjde von skontrolovať svoju prácu.

Sledujem, ako nakláňa hlavu raz na jednu, raz na druhú stranu, hrká indiánskymi náramkami a napráva si hrebeň v dlhých hnedých vlasoch. Myslím na to, že má šťastie, že jej otec pochádza zo Stredného východu a mama zo Škandinávie, lebo má tmavé vlasy, svetlé oči, závideniahodné lícne kosti, dlhú šiju a dlhé nohy. Keď sme boli tínedžerky, Astrid bola ľudský ekvivalent novonarodenej žirafy, hnáty mala také vytiahnuté a črty tváre také obrovské, až som sa niekedy bála, že sa prekotí, zvlášť v štádiu, keď nosila topánky na dvanásťcentimetrových opätkoch. Chlapci ju volali Sophie, podľa francúzskej žirafy, a mňa zase Dumbo, po postave sloníčaťa, ktorú som zdedila po mame. Will si ma pre moju prezývku doberal a nežne ma ňou oslovoval, čo ma privádzalo do zúrivosti.

Astrid sa vracia a utiera si nohy na modrom nylonovom koberci, ktorý je taký tvrdý a zodratý, že by ste oň mohli škrtať zápalkou. Podkaše si kaftan a znovu vojde do výkladu, kde na hrot záhradných vidiel usadí malú červienku s naklonenou hlavou, vyrobenú zo starých ponožiek.

„Hotovo,“ skonštatuje a pošúcha rukami v geste naznačujúcom, že je spokojná so svojou prácou.

„Vyzerá to úžasne,“ pochválim ju. Astrid má cit pre dizajn, ktorý mne chýba, všetko, čoho sa dotkne, vyzerá neuveriteľne. Prisámvačku, že by mohla pracovať ako návrhárka alebo niečo podobné. „Vieš, čo by si mala urobiť?“ spýta sa a prejde za pult. Tmavé drevo pultu ladí s policami, ktoré obklopujú obchod odzadu smerom dopredu v tvare písmena E. Obloženie bolo pravdepodobne moderné pred tridsiatimi rokmi, keď ho zhotovili, ale teraz sa nedá nazvať ani retro, je skrátka deprimujúce. Prehýnajúce sa škatule starých papierov, ošumelé plagáty na knihy a nepredané výtlačky nastrkané navrchu políc vyvolávajú pocit klaustrofóbie.

„Mala by si sa chopiť iniciatívy, aby si sa nedostala do depresie.“

„Napríklad?“ spýtam sa a rýchlo vyrovnám najnovšie paperbacky na stole v strede obchodu.

„Neviem,“ odpovie, kým zohrieva mlieko v kávovare. „Niečo, čo by potvrdilo, že dokážeš dokončiť nejaký projekt, že vieš byť úspešná, že si v hociktorý deň v týždni lepšia než akási Carmen!“

Prisunula som si stoličku k pultu a ponorila keks do korenistej kávy latte, ktorú predo mňa práve Astrid postavila.

„Myslíš, že by som mala dokončiť ten scenár?“

„Presne!“ pritaká. „Mala by si dokončiť scenár a predať ho! To by si mu ukázala!“

„Ten scenár? Ten, čo nemá koniec?“ spýtam sa a pochybovačne na ňu pozriem. Astrid vie, že ako spisovateľka som v slepej uličke, trvá to už roky.

Prikývne. Chvíľu uvažujem a perami zachytím premočený kúsok keksu, skôr ako mi padne do kávy.

„Nevieš o tom, že v Hollywoode už najmenej stokrát zavrhli myšlienku na pokračovanie?“ spýtam sa. „Pravdepodobnosť, že to predám a že sa to nakrúti, je približne rovnaká, ako že do mňa udrie blesk, vyhrám euromilióny a budem laškovať s Johnnym Deppom, a to všetko súčasne.“

„Viem, že je tu malá šanca,“ zasmeje sa, odpije si kávy a díva sa na mihotavé žiarivkové osvetlenie nad našimi hlavami. „Ale musíš sa o to pokúsiť, ak už pre nič iné, tak aspoň preto, aby si Willovi mohla ukázať dlhý nos.“

3.

Už pri zvuku kľúča v zámke viem, že Will si odniesol veci – znie duto. Predpokladám, že jeho kamoš Ed – neznesiteľný Ed z čias univerzitného štúdia – mu pomohol odsťahovať sa v jeho Range Roveri. Will nemá vodičský preukaz, čo mi vždy pripadalo čudne neatraktívne ešte aj na začiatku nášho vzťahu, keď som od neho nevedela odlepiť ruky.

Vchádzam do predsiene, jeho kľúče nie sú v miske, topánky neležia rozkopnuté na dlážke a zmizli aj tenisky, zablatené od častého behania v parku. Dokonca tu nie je ani jeho tenisová raketa, ktorú nikdy nepoužil, hoci som mu pílila uši, aby ju vyhodil. Položím si tašku s knihami na ten istý kúsok koberca ako každý deň a zavesím si kabát na ten istý háčik ako vždy. Páči sa mi, ako tam visí, upravene a na svojom mieste.

Z miesta nad kozubom zmizla Willova obrovská televízna obrazovka, na jej mieste je veľká rozďavená diera s hnusným trčiacim káblom. Vidím obdĺžnik šalviovej zelenej tam, kde farba omietky nevybledla. Poličky zo zostavy z Ikey, ktoré lemujú zadnú stenu obývačky, sú poloprázdne. Knihy a dévedéčka ležia zosypané v kôpkach, odkiaľ si Will povyberal svoju zbierku. Mala som vedieť, že náš vzťah nebude fungovať, už po tom dusnom víkende, keď sme montovali zostavu – ja vždy svedomito čítam návod, Will nie; takmer som mu zapichla do krku veľký imbusový kľúč.

Ukladám na miesto sestrinu svadobnú fotografiu, prvé obrázky svojej netere a synovca a fotku mňa s Astrid, keď sme boli ako päťročné oblečené ako ženích a nevesta. Potom beriem do rúk rám so záberom Willovej a svojej tváre, keď sme boli na svadbe Astrid a Aidana, môj vianočný darček pre Willa spred dvoch rokov. Bolesť z toho, že ju tu nechal, je ešte väčšia ako bolesť z jeho odchodu.

Pracovná doska v kuchyni je takmer prázdna. Kávovar, odšťavovač, mixér a hriankovač sú preč – boli to veci, ktoré kúpil Will, lebo ja som si ich nemohla dovoliť. Vzal si všetko okrem čajníka a tekvice, ktorú som vyrezala na Halloween, pomalým zahnívaním sa jej vrchnák začína postupne zosúvať nabok.

„Sviniar,“ zašomrem, keď si uvedomím, že vzal aj vafľovač – môj darček k jeho narodeninám minulý rok, ktorý som používala iba ja. Na jeho mieste je zelený samolepiaci papierik, na ktorom je napísané:

Išiel som k otcovi. Ozvem sa. W.

Kukám na lístok, trpím pri pohľade na to, že za svoju iniciálku nepridal četovú skratku pre bozk. Po piatich rokoch vzťahu ani jedno zasraté x! Teší ma, že sa musel vrátiť do starého všivavého Lutonu a do nepoškvrneného terasového domu svojho otca. Dúfam, že si pôjdu poriadne na nervy.

Po tom, čo som si urobila kávu a sadla si s nohami zloženými pod seba, zvykám si na priestor bez Willových vecí a načúvam hlasnému tikaniu nástenných hodín. Rozhodnem sa dať si kúpeľ, pretože ak všetko ostatné zlyhá, bublinkový kúpeľ je tá správna voľba.

V kúpeľni mám oveľa lepší pocit bez Willových vecí – nijaké tmavé uteráky nalepené na malý radiátor, nijaké čierne šampónové fľaštičky roztrúsené po okraji vane a nijaké výtlačky Private Eye vedľa záchoda. Otočím kohútiky, zatvorím dvere a otvorím okno.

„Ako dlho povedal, že s ňou spáva?“ pýtam sa, spakruky utieram zahmlené zrkadlo a dívam sa na seba. Cez otvorené dvere na kúpeľni doliehajú zvuky piesne Paula Simona Fifty Ways to Leave Your Lover. „Šesť mesiacov?“

Zamyslím sa nad tým.

V apríli mi Will povedal, že „v práci mu zverili väčšiu zodpovednosť“, čo znamenalo, že bude v kancelárii tráviť viac času. Približne v júni ho požiadal kolega, ktorý bol „v pozícii, že by mu mohol pomôcť k povýšeniu“, aby s ním hrával tenis. Keď som sa ho spýtala, prečo si nikdy nevezme vlastnú raketu, povedal, že používa klubovú. Will, ktorého som poznala, sa posmieval z ľudí, ktorí patrili do tenisových klubov.

Vyzlečiem si šaty a zistím, že som celý deň nosila svoj pracovný rolák naopak – prednou časťou na chrbte – a zavesím si oblečenie na zadnú časť kúpeľňových dverí. Cítim sa fajn, lebo viem, že v najbližšom čase naň nikto nezavesí premočený uterák. Ponorím sa do vane a dožičím si trochu fyzickej aj emocionálnej pohody.

„A vôbec, čo je na nej lepšie?“ pýtam sa kaučukovej kačičky.

Kačička na mňa bezvýrazne hľadí.

„Možno jej rodina,“ odpoviem po chvíľke váhania. „Moja mama si vystačí aj sama, aby odplašila aj tých najvytrvalejších nápadníkov – ale ja som milá.“

Zdá sa mi, že kačička naklonila hlavu, akoby pochybovala o mojich slovách.

„No dobre, sú chvíle, keď som panovačná, vystresovaná a podráždená, mám zlý zvyk posudzovať ľudí podľa zovňajšku, ale celkovo som v pohode. Snažím sa brať ohľad na iných, radšej si myslím o ľuďoch dobré ako zlé a väčšinou hrám férovo. Aspoň si to myslím.“

S potešením pozorujem klesajúce hory bubliniek, bublinka puká za bublinkou, a uvažujem, čo sa vlastne pokazilo a kedy. Uvažujem nad Willovými slovami o tom, že sa medzi nami vytratila vášeň, a snažím sa spomenúť si, kedy sme sa naposledy milovali. Nespomenula som si.

„Možno to nemá nič spoločné s osobnosťou, možno je to horšie...“ prikryjem kačičke uši a šepnem: „Možno to súvisí so sexom.“

Chvíľu nad tým dumám. V prvých dvoch rokoch sme boli sexom priam posadnutí, tretí rok o čosi menej, ale to pripisujem tomu, že sme spolu začali bývať. Štvrtý rok som to bola vždy ja, kto inicioval sex, Will si zakaždý našiel nejakú výhovorku, prečo ho nechcel: prejedol sa pizze, nepáčil sa mu môj parfum, bol unavený z práce. A piaty rok, nuž, ako hovorím, nespomínam si na žiadny sex, dokonca ani na Silvestra.

„Tak to teda je,“ poviem a uvedomím si, že posledné dva roky Will o mňa nejavil záujem a najmenej šesť mesiacov z toho určite spával s niekým iným.

„Dočerta s nimi obidvoma,“ poviem a hodím kačičku do vody tak prudko, až z vane vytryskne voda a vyšplechne na dlážku. „Zaslúžia si jeden druhého a ja si zaslúžim niečo lepšie. Povznesiem sa nad to a dám si čertovsky záležať na tom, aby som dokončila ten scenár. Bože, ale keď sme už pri tom,“ poviem a ponorím sa do vody tak hlboko, až ma bublinky šteklia na brade a hmla v mojom mozgu sa rozplýva. „Ako len napíšem ten koniec?“

* * *

Will má čiastočne pravdu – skutočne ašpirujem na to, aby som bola ako postava z filmu Nory Ehpronovej. V ideálnom prípade by som mala byť energická tridsiatnička, vyzerať ako Meg Ryanová, žiť v elegantnej newyorskej štvrti a pracovať ako úspešná spisovateľka. Keby som bola touto postavou, teraz by som sedela za stolom v žensky útulnom apartmáne, písala by som na písacom stroji oblečená v pyžame z česanej bavlny s perfektným, naoko rozcuchaným účesom. Písala by som niečo vtipné a múdre a neobyčajne publikovateľné a bola by som spokojná so svojím osudom, do ktorého by nepatril škaredý rozchod, neperspektívny džob, rozčuľujúca rodina alebo spisovateľský blok.

Prestaň. Pusti si obohratú platňu s piesňami Harryho Connicka.

Realita je však taká, že sedím na posteli v mokrej osuške, ktorá mi sotva zakrýva zadok, z vlasov mi kvapká voda, v ruke mám starý blok lístočkov s prilepenými vlasmi a kúskami pozlátky. Vešiak na šaty je poloprázdny, kvety v kvetináčoch zvädnuté a v izbe ešte stále cítiť závan Carmeninej voňavky, hoci posteľnú bielizeň som vyprala na programe vyváranie. Nepíšem nič vtipné ani múdre, len sa snažím zorientovať v scenári, na ktorom som začala pracovať už tak dávno, že si to ani presne nepamätám.

„Tu je stručný náčrt,“ poviem, stiahnem si na počítači synopsu a vhodím si do úst tri čokoládové bonbóny.

KEĎ HARRY ZNOVU STRETOL SALLY

Nina Gillespieová

Dvadsaťpäť rokov po trpkom rozvode prichádzajú Harry a Sally na svadbu svojho jediného syna Trumana, ktorá sa koná v New Yorku. Keď Truman večer pred sobášom zmizne, Harry a Sally sa vyberú pohľadať ho, skôr ako nevesta zistí, že ho niet.

„Som s tým spokojná. A moje postavy sú silné,“ poviem a otvorím súbor s charakteristikou postáv.

Postavy

Harry – deprimovaný, zábavný, starostlivý.

Sally – veselá, optimistická, panovačná.

Marie – Sallina najlepšia priateľka. Vdova, blíži sa k šesťdesiatke. Neurotická. Láskavá.

Truman – syn Harryho a Sally. Podal sa na otca: pesimistický, priamočiary, obľubuje suchý humor.

Anna – Trumanova snúbenica. Nádherná, sofistikovaná, vzdelaná Američanka. S radosťou by sa vzdala svojej kariéry, len aby mohla viesť veľkú domácnosť a venovať sa rodine.

George – Trumanov družba. Dobrý chlapec. Trochu naivný.

Jules – Annina družička. Menej kultivovaná ako Anna. Ambiciózna, zameraná na budovanie kariéry, závislá od sexu.

„Viem, ako sa vyvíja prvá sekvencia,“ poviem a utieram si vlasy dosucha, kým čítam obsah prvej scény.

1. SCÉNA – DEŇ

Úvodná sekvencia: hlavné postavy si robia konečnú úpravu svadobného oblečenia a opúšťajú svoje domovy.

Harry a Sally dorazia na Trumanov svadobný víkend. Rozpačito sa pozdravia. Sally do toho zatiahne Marie, aby ju podporila. Truman s Annou požiadajú Harryho a Sally, aby sa pozdravili s duchovným.

Počas rozhovoru s duchovným Harry oznámi, že sa ide tretí raz rozvádzať. Sally to neprekvapí, Trumana to však zroní a odchádza. Skôr než odíde z hotela, požiada svojho družbu Georgea, ktorý upokojuje Jules, s ktorou sa predchádzajúci večer rozišiel, aby sa postaral o prípravy. George mu to prisľúbi, odľahne mu, že sa dostane preč od Jules.

Anna, ktorá nevie, že Truman odišiel z hotela, vezme Jules na poslednú skúšku šiat do mesta.

Sally sedí v bare s Marie a preberajú Harryho rozvod. Marie povie Sally, že by sa mala dať znovu dokopy s Harrym. Sally jej návrh odmieta.

Harry presvedčí Georgea, aby šli spolu na drink, odídu do vedľajšieho baru.

„Výborne,“ poviem a som prekvapená, ako to všetko pekne do seba zapadá. „Čo príde teraz?“

2. SCÉNA – VEČER

V ten večer pred generálkou na svadobnú večeru sa Truman nevrátil. Po mnohých telefonátoch a prehľadávaní hotela sa zistí, že je preč. Sally sa rozhodne, že spolu s Harrym sa musia vybrať hľadať Trumana, skôr ako Anna zistí, čo sa stalo. Na inom mieste sa Marie pokúša utešiť Jules, ktorá utápa svoj žiaľ v hotelovom bare.

Harry a Sally prečesávajú mesto a snažia sa nájsť Trumana. Medzitým sa poškriepia pod Washingtonovým oblúkom, pred reštauráciou Katz Diner a cestou cez Central Park, no zároveň si uvedomujú, na akých miestach sa nachádzajú (sem vložiť flashbackové zábery) a aké spomienky to v nich vyvoláva. Rozhodnú sa hľadať ešte dôkladnejšie, vedia, že je to pre Trumanovo dobro.

Zastavia sa na neskorú kávu v kaviarničke, kde Sally povedala Harrymu, že je tehotná. V obave, že by si Truman mohol ublížiť, navštívia miestnu nemocnicu a oddávajú sa spomienkam na jeho narodenie a potom skončia na večeri v talianskej reštaurácii, kam chodievali každú nedeľu na neskoré raňajky ako rodina. Tento výlet po spomienkach ich oboch obmäkčí a kým skončia s jedlom, sú z nich zdanlivo opäť dobrí priatelia.

Keď platia účet, napadne im, že Truman bude s najväčšou pravdepodobnosťou v Metropolitnom múzeu, na mieste, kam vždy chodil ako dieťa v dobrých aj zlých časoch. Cestou k múzeu prechádzajú okolo baru, kde Sally prvý raz videla Harryho s Isabelle – s ktorou ju podvádzal –, popri ich rodinnom apartmáne a budove súdu, kde ich napokon rozviedli. Sally sa znovu citovo obrní.

V múzeu nájdu Trumana v Dendurskom chráme. Kým Harry prehovára Trumana, Sally napadne, že práve na tomto mieste jej Harry prvý raz dal najavo, že je preňho príťažlivá, a pokúsil sa pozvať ju na rande. Dojatá touto spomienkou znovu dovolí, aby ju premohli city k Harrymu.

Pohodlne sa usadím a skúmam príbeh, pomaly sa pokúšam uhádnuť, ako sa skončí druhá scéna a čo sa stane v tretej.

„Podarí sa Harrymu presvedčiť Trumana včas, aby stihli svadbu?“ spýtam sa a pri tejto myšlienke nešťastne zvraštím nos. Nezdá sa mi, že by sa Truman dal tak rýchlo po otcovej správe prehovoriť na svadbu s Annou, nezhoduje sa to s jeho povahou.

„Alebo si Harry a Sally v priebehu filmu uvedomia, že urobili chybu, keď sa rozviedli, a skončí sa to tým, že sa znovu zosobášia?“

Prudko pokrútim hlavou, zhrozená už len tým nápadom, o tom, že by som ho vyslovila nahlas, ani nehovoriac.

„To sa nikdy nestane,“ poviem, rozhodnutá zachovať vernosť autorkinej vízii. Ephronová nechcela, aby sa Harry a Sally zobrali, no keď sa režisér Rob Reiner počas filmovania zaľúbil (tá žena sa neskôr stala jeho manželkou – alebo aspoň tak to uvádza Wikipédia), prepísal záver príbehu a vytvoril jeden z najúžasnejších filmov.

„No ak ich nechám rozvedených, môže to naraziť na nevôľu a pôsobiť deštruktívne...“ dumám a listujem v bloku lístočkov. „Nemôžem dopustiť, aby sa ani jeden pár nezosobášil. Keby sa to stalo, film by nemal happyend a bez happyendu sa nebude predávať,“ poviem a cítim, že sa zmietam vo víre úzkosti. „Nedokážem Willovi, že sa mýli, a ja musím dokázať Willovi, že sa mýli, aj keby ma to zabilo,“ poviem a upokojím sa. „Dokážem, že Will Masterson sa mýli!“

4.

„Ten hajzel!“ skríkne mama po tom, čo som jej povedala o Willovi.

„Presne tak,“ pritakám a v hasnúcom popoludňajšom svetle hodím ďalšie poleno na oheň.

„Ak ho uvidím v Marksies, odrežem mu ten jeho nástroj!“

„Mami!“

„Okašľal ťa, vodil ťa za nos,“ povie a odháňa iskry od svojich hustých tmavých vlasov, ktoré si žehlí najmenej pol hodiny väčšinu dní. Iskry sa vznášajú k dverám vedúcim na vnútorný dvor domčeka zo sedemdesiatych rokov, ktorý patrí mojim rodičom a kde som vyrastala so svojou sestrou Narissou.

Prikývnem, priznávam, že áno, skutočne ma vodil za nos.

„Vieš, že som ho mala rada, Nina,“ pokračuje mama. „Je to sympatický chlapec, ale fakt, že pochádza z rozvedenej rodiny, veštil problémy v budúcnosti. Pravdepodobnosť, že deti rozvedených rodičov sa rozvedú, je o sto sedemdesiatdva percent väčšia ako u detí z úplných rodín.“

„Veď práve ty si si veľmi priala, aby som sa zaňho vydala,“ poviem a nejde mi do hlavy, odkiaľ, preboha, berie takéto šialené fakty.

„Nie nevyhnutne,“ odvrkne a zrejme si neuvedomuje, že posledných päť rokov sa ma ustavične vypytuje, kedy si má začať zháňať klobúk, aký mala Cilla Blacková na kráľovských dostihoch v Ascote.

„No, tak či onak,“ chcem jej oponovať, hoci viem, že škoda námahy, vysvetlila by si to tak, že som ranená a potrebujem sa brániť. „Stretáva sa s niekým iným.“

„O kom je reč?“ spýta sa Narissa, ktorá práve vchádza so svojimi deťmi Tilly a Henrym cez dvere na terasu.

„Teta Níí-náá, teta Níí-náá,“ revú deti. Zamračím sa. Níí-náá je meno, ktoré mi dala Narissa vo veku nula, keď si myslela, že je smiešne volať ma podobným zvukom, ako vydávajú sanitky. Nenávidela som to vtedy a nemôžem to vystáť ani teraz, keď jej nepodarené deti robia to isté.

Zdvihnem na ruky trojročného Henryho, ktorý mi prechádza autíčkom po pleciach, po krku, cez líca a nos.

„O Willovi,“ odpoviem a autíčko mi zaparkuje na čele.

„Rozišli ste sa?“ spýta sa prekvapená Narissa. „Prečo?“

„Stretáva sa s niekým iným,“ povie mama a odháňa kutáčom päťročnú Tilly preč od ohňa. Narissa ma objíme, robí to len veľmi zriedka.

„Je to okej,“ poviem a všimnem si rastúce obavy na maminej tvári. „Zameriam sa na iné veci.“

„Napríklad?“ spýta sa Narissa a zastokne si svoje drahé lesklé mikádo za uši, zatiaľ čo Tilly sa prehrabáva vo vreckách jej značkového žltého plášťa a hľadá penové cukríky.

„Napríklad na dokončenie scenára, na ktorom som pracovala,“ poviem, zložím Henryho na zem a napichnem penové cukríky na paličky.

Narissa pomaly prikývne a zahľadí sa do ohňa svojimi veľkými zelenými očami. Vždy som jej závidela jej oči. Zdedila ich po otcovi, veľké, jasné, zelené. Mne sa ušli mamine malé tmavé očká nedefinovateľnej hnedej farby.

„Mala by si si nájsť poriadnu prácu,“ nadhodí mama.

„Ako tvoja sestra,“ bezzvučne otváram ústa smerom k sestre, skôr ako to mama vysloví nahlas. Zasmejeme sa, keď mama zbadá, že si z nej uťahujem.

„Môžeš robiť nárazník,“ povie a zo žartu mi pohrozí kutáčom, že ma natrieska. „A keď sme už pri tom, nezaškodilo by ti trocha farieb. Ten čierny look, ktorý teraz nosíš, ti vôbec nepristane.“

„Mami, to nie je čierny look, iba jednoduchý. Nora Ephronová nosila iba čierne šaty. Ak to bolo dobré pre ňu, potom je to dobré aj pre mňa.“

„Som si istá, že Nora Ephronová mala manžela a deti, skôr ako sa oddala čiernej farbe. Nijaký muž nechce za ženu smutnú vŕbu.“

„Máš pravdu, mami.“

„Hovorím ti to len preto, že si robím starosti,“ povie a prejde k stolu na kozách na verande, kde sa kopia všetky možné mrazené sladkosti z Marksa a Spencera. Keď sme vyrastali, spolu s Narissou sme dali mame prezývku Rozmrazovacia kráľovná. Odvtedy sa nič nezmenilo. Mama trávila oveľa viac času v kaderníctve a kozmetických salónoch ako v obchodoch s potravinami.

„Podľa mňa mám poriadnu prácu,“ poviem a sledujem Henryho, ktorý trieli priamo k mise s čokoládovými guľkami v tvare očných gúľ. Mama na mňa nechápavo pozrie a systematicky vyberá guľôčky z priehľadných obalov a odbaľuje z nich staniol.

„V kníhkupectve,“ pripomína jej Narissa.

„Ach, to,“ zahundre mama. Nazdáva sa, že práca v kníhkupectve je vhodná pre študentov a „nekonvenčných ľudí“. Neprekážalo by mi to opovrhovanie, keby bola mama urobila nejakú kariéru, ale neurobila. Predtým ako sa vydala za otca, vyštudovala za zdravotnú sestru. Ale nikdy sa nezamestnala.

„Rozchod s Willom ma priviedol na myšlienku, aby som si splnila svoj sen,“ vyhlásim. Mama sa zhlboka nadýchne, akoby som jej povedala, že si chcem zarábať na živobytie ako prostitútka v dolnom byte môjho baraku.

„Možno by ti mohol pomôcť nájsť si niečo niektorý z Narissiných priateľov. Aspoň na nejaký čas, kým ti písanie začne prinášať nejaké peniaze.“ Predtým ako sa Narissa vydala a mala deti, pracovala ako finančná P. R., nič, čo som v živote robila ja, sa jej nikdy nevyrovnalo.

Pozriem sa na svoju veľkú sestru stojacu pri ohni vo fungl nových šatách, okolo nej obliehajú jej deti a čudujem sa, čo je také úžasné na tom, ak sa niekto vydá za bohatého muža, vzdá sa svojej kariéry a vychováva neskrotné deti.

„Nepotrebujem pomoc od Narissy ani od jej priateľov, ďakujem veľmi pekne. Chcem sa venovať písaniu a to stačí!“ vyhlásim a podám Narisse paličky so spálenými penovými cukríkmi. „Idem dnu a budem pozerať s ockom telku.“

* * *

„Ahoj, veverička,“ povie otec, no neodtrhne oči od televízora. Stočím sa do mäkkého ružového kresla vedľa ockovho – je to pozostatok maminých nákupných výstredností v osemdesiatych rokoch. Obývačka by sa celkom dobre vynímala na vnútornej dvojstrane katalógu Littlewoods – biele vitríny a kopa zbytočností, ktoré by zaplnili malý sklad, a slnečné hodiny visiace nad kozubom z kameňa s nepravidelným vzorom.

„Čo pozeráš?“

„Ničitelia priehrad.“

„Super,“ poviem a zadívam sa na obrovskú sivú debnu v kúte miestnosti, predmet dostatočne veľký na to, aby pojal malú divadelnú spoločnosť.

„Máš sa?“ spýta sa otec s očami upretými na obrazovku.

„Fajn,“ odpoviem.

„Dobré dievča,“ odvetí a napriek jeho rezervovanosti cítim, že nechápe, ako sa Will mohol rozísť s jeho malým dievčatkom. „Toto je paráda.“

„Uhm,“ poviem a predstieram záujem, skôr ako vydolujem mobil. Mám tam odkaz od Willa:

Predlz si prenajom bytu. Zaplatim za dva dalsie mesiace, aby si mala čas najst si niekoho ineho. Dufam ze je to ok. Will

„To nemyslíš vážne,“ zahundrem a len tak-tak mi z úst nevyletí sprosté slovo. Otec popíja čaj a pozrie na mňa. Sústredím sa na Willovo slovné spojenie „niekoho iného“. Koho tým myslí? Nového frajera? Nového spolubývajúceho? Náhradu za generála Willa, ktorý by sedel na jeho mieste na pohovke, spal na jeho strane postele, nechodil by vysýpať koše a zanechával by po sebe maličké ihličky strniska prilepené na umývadle? Čo sa zbláznil? Čo zabudol, aké nájomné platíme a koľko zarábam? Zabudol, že berie trikrát viac ako ja a býva zadarmo u svojho otca?