Volám sa Anna

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Lizzy Barber

Volám sa Anna – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © Lizzy Barber, 2019

Translation © Tamara Chovanová, 2019

Translation of poems © Jana Báliková, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1520-1

ISBN e-knihy 978-80-566-1559-1 (1. zverejnenie, 2020)

Venujem mame za všetky detské encyklopédie a za to, že bola mojou encyklopédiou od A do Z.

Akoby mozog rozštiepil sa,

myšlienky nešli dohromady.

Šev za švom som ich chcela spojiť,

nedala som si s nimi rady.

Emily Dickinsonová

Pozoruje jej siluetu, ako pretína úsvit, kým sa celkom nestratí na obzore. Prstami akoby sa chcel prežehnať, odtisol si zo slúch neposlušný sivý vlas a prihladil si biely ľanový oblek.

Za ním je chaos.

Počuje ich stony, nedôstojné volanie o pomoc, prosia ho, aby ich viedol, riadil.

Ale aspoňže on je nepoškvrnený.

Keď nastavil bradu svetlu, na perách mu zasvietil úsmev akoby ozvena vychádzajúceho slnka. Pretože on sa tak ľahko nedá pošpiniť.

Nech zmizla kamkoľvek, nájde ju.

Nech je kdekoľvek, bude si ho pamätať.

ANNA

1

Špina vie preniknúť do najmenších škár. Možno si myslíte, že tam nič nie je, ale nakoniec sa vždy nájde.

Zdvihnem prsty cez chladnúcu vodu vo vani a pozriem si na nechty, hľadám neviditeľné čiastočky prachu, ktoré nikdy nenájdem, zato mama sa na ne neomylne zameria. V duchu si nacvičujem slová, ktoré som si toľko ráz šepkala, až ich vidím napísané na viečkach, keď zatvorím oči.

Dnes mám osemnáste narodeniny a prvý raz mame klamem.

Rozhodla som sa dať si upokojujúci kúpeľ v nádeji, že mi pomôže zbaviť sa napätia. Ale ani vo vani nedokážem vytesniť zvyšky roztriešteného spánku. Duch z môjho sna sa vznáša na hladine vody, ten sen ma mátal už aj predtým a prichádzal čoraz častejšie, ako rástla moja úzkosť, jeho zakrádajúce sa prsty sa za mnou načahujú v tých najzvláštnejších chvíľach. Ten sen sa mi zdá taký skutočný, až by som prisahala, že to nie je len sen.

Teraz mi poklopkal po pleci a stočil sa, unikol mi z dosahu. Vír žiarivých farieb. Smiech, hudba. Tvár s rozmazanými črtami. A hlas, ktorý ma volá. Viem, že ma hľadajú, ale niečo nie je v poriadku, nevolajú moje meno.

Vytiahnem zátku a voda okolo mňa začne víriť, má mliečnu farbu od zvyškov peny s vôňou broskyne. Ticho v kúpeľni prenikne môj hlas, hoci si nie som istá, či je skutočný, alebo ho počujem len v duchu. „Nie, volám sa Anna.“

Voda vyteká z vane, ale sen zostáva.

V spálni sa rozhliadnem. Pozriem na bavlnené závesy, vždy sú zatiahnuté, hermeticky zapečatené pred vonkajším svetom. Bielizník z borovicového dreva, jeho obsah je skromný a jednoduchý. Kríž na stene, pod tými pozornými údmi každý večer odriekam modlitby. Posteľ. Stolička. Tieto veci – drobné predmety každodennej potreby – mi dávajú pocit bezpečia. Hovoria mi, že som doma a som šťastná, keď ma pamäť chce presvedčiť, že to tak nie je.

To meno.

Nakuknem pomedzi závesy a vystrčím bradu do denného svetla, dovolím, aby zmylo posledné zvyšky nepokojnej noci. Je ďalšie krásne ráno v alachuaskom okrese. Spomeniem si na svoju obľúbenú nábožnú pieseň Svitlo ráno a pohmkávam si úvodné tóny, zatiaľ čo si ustielam posteľ, ukladám nočnú košeľu pod vankúš, dám si záležať, aby bolo všetko úhľadné, precízne. Keď je všetko na svojom mieste, natiahnem si džínsové šaty, lebo viem, že mama ich má najradšej, a rozpustím si vlasy zviazané do uzla, na kraji vlhké od vody z kúpeľa.

„Všetko najlepšie,“ poviem dievčaťu v zrkadle, keď rozčesávam hrebeňom pomotané pramene. „Dnes máš osemnásť rokov.“ Dievča mi opätuje úsmev, zvedavé, neisté, a nie prvý raz sa ho spýtam, či som pekná.

Raz som sa to spýtala mamy a ona len pokrútila hlavou a slabo sa zasmiala. Nie kruto, len zamietavo. „Pýcha je hriech, Anna. Všetky sme pekné, lebo sme darom Božím.“ Nikdy viac som sa jej to nespýtala.

Zdá sa mi, že som celkom pekná. Hoci tvár mi pripadá trochu príliš okrúhla, nemám na nej nijaké vyrážky ani škvrny. Nikdy som nemusela mať na zuboch strojček, čo je dobre, lebo mama nemá rada nášho zubára. Oči mám jasné, svetlohnedé, nie žiarivo modré ako mama, tie oči jej závidím. Vlasy mám farby mokrého piesku, ale v lete sa v nich vždy zjavia blond pramene. Padajú mi na plecia ako hrubý záves. Niektoré spolužiačky, takzvané hviezdy školy, si odfarbujú vlasy peroxidom na blond a dajú si ich strihať vrstvovito, ale viem, že aj keby som si ich chcela odfarbiť, mama by mi to v nijakom prípade nedovolila.

Mama hovorí, že by sme mali byť spokojní s tým, čo nám Boh nadelil.

Keď som oblečená, zbehnem dolu schodmi a v duchu si opakujem rad slov: Ideme na túru do Ocalského národného lesa, urobíme si piknik. Hrdlo sa mi zovrie, ťažko preglgnem. Les. Túra. Piknik. Nič viac.

Keď idem za mamou, z kuchyne sa rozlieha jej hlas. Pospevuje si, čo znamená, že má dobrú náladu. Rada spieva, hoci má tenký hlások a niekedy znie trochu monotónne. Ale vždy mám radšej zbor bez hudobného sluchu než jednu tichú mamu, ktorá nespieva.

Kuchyňu mám najradšej z celého domu. Sú v nej veľké sklenené dvere s výhľadom na zadný dvor, jediné dvere, ktoré nie sú zastreté závesmi, takže dnu preniká denné svetlo. Na veľkom farmárskom stole vždy stojí váza s čerstvými kvetmi, ktoré vypestovali mamine ruky. Dnes sú tam tulipány, ružové, červené a žlté, ich zovreté lupienky akoby už-už chceli vyjaviť tajomstvá. Na odľahlej stene vedľa starožitných pendloviek, ktoré pred rokmi zastali a ani jedna z nás ich nevie opraviť, sú čiarky ceruzkou, označujúce, ako som rástla od svojich troch rokov, keď sme sa sem presťahovali, až do minulého roka – meriam meter šesťdesiat a zdá sa, že už neporastiem. Mama je vyššia, bosá musí merať aspoň meter sedemdesiat, ale stále sa hrbí, akoby sa bála, že tá výška ju robí nápadnou.

„Dobré ráno, mami!“ zvolala som v nádeji, že som správne odhadla jej náladu. Obráti sa ku mne, venuje mi svoj najlepší pokus o úsmev – ktorý si šetrí na dobré dni – a som rada, že mám pravdu.

Otvorí sa mi. „Dobré ránko, milá Anna.“

Podídem k nej a vdýchnem známu vôňu levanduľového mydla a lyzolu. Čistý domov a čisté telo sú prvé kroky k čistej duši. Podľa tej vône by som našla mamu aj so zatvorenými očami v preplnenej miestnosti. Najradšej by som sa jej vrhla okolo krku a pobozkala ju na líce, ako to robia iné dievčatá, ale viem, že to by sa jej nepáčilo.

Namiesto toho ma mama drží pred sebou a cítim, ako si ma obzerá, odhaduje. Pohľadom pátra po náznaku hriechu alebo znečistenia. Pustí ma a spokojne prikývne. Spustím ruky po bokoch. Prešla som skúškou. „Všetko najlepšie k narodeninám, srdiečko moje. Nech ťa Pán požehná a je ti dobre.“ Keď sa takto uspokojí, svet je v poriadku.

Ukáže na vitamíny na stolíku a ja ich poslušne užijem, zapijem ich vodou čakajúcou v pohári. Odtiahne od kuchynského stola stoličku, naznačí mi, aby som si sadla. Poslúchnem, počujem šťuknutie hriankovača a viem, že to musia byť znova mrazené vafle. Mama nerada varí, zato je veľmi maškrtná.

Položí predo mňa tanier s obdĺžnikovým plátkom, kúskom masla a javorovým sirupom, pomaly sa vpíjajúcim do každej štvorcovej priehlbinky. Niekedy mám pocit, akoby mama chcela aj mňa zamraziť, aby som navždy zostala jej malým dievčatkom. „Ďakujem, mami,“ poviem rýchlo a zdvihnem ruku, že vezmem príbor.

„Anna.“

Vidlička mi zavisla vo vzduchu. Položila som ju na stôl, vafle som sa ani nedotkla, uvedomila som si chybu. Ani na osemnáste narodeniny nemožno zabudnúť na modlitbu. Spojím ruky, skloním hlavu, zatiaľ čo mama si sadne oproti a začne hovoriť.

„Bože, ďakujeme ti za všetko, čo nám dávaš, za jedlo, ktoré máme pred sebou, za strechu nad našimi hlavami. Pomôž nám prežiť život s vďakou a Božou milosťou a vždy pamätať na to, že kým ťa máme v srdciach a žijeme čisto, ukážeš nám správnu cestu. Amen.“

„Amen,“ zamrmlem do dlaní, krotká ako vždy, potom otvorím jedno oko a pozerám. Mama má oči prižmúrené, vedela som, že ich zatvorí a bude pokračovať v tichej tajnej modlitbe, ktorou vždy pokračuje sama pre seba, s perami stisnutými do tenkej, zbožnej čiary. Nikdy som sa nespýtala, za čo sa modlí, neodvážila som sa.

Prv než sa pustíme do jedla, obe zdvihneme vidličku, podržíme ju vo svetle a starostlivo ju vyutierame obrúskom. To isté urobíme s nožíkom, dôkladne z neho odstránime aj tú najmenšiu špinku. Mama to vždy urobí prvá, ja po nej. Prv než opriem príbor o tanier, čakám na jej znamenie – mierne nakloní hlavu a ledva počuteľne zahmká. Keď sa jej nôž dotkne okraja taniera, môžem začať.

Som taká rozrušená, že ledva zvládnem štvrtinu porcie. Žalúdok sa mi skrúca, zatiaľ čo kyslý pomarančový džús, ktorý mama nalieva zo škatule, buble na vaflovom ceste. Usilujem sa všetko zjesť, viem, čo si mama myslí o vyhadzovaní jedla, pri každom hlte cítim pod zubami chrapčanie cukru. Zbadá, ako naháňam kúsok vafle po tanieri a rýchlo ho prehltnem poliaty sirupom a maslom.

„Skvelé. Ďakujem, mami.“

„Dobre.“

Aby som jej dokázala, že mi chutí, načiahla som sa ponad stôl, vzala som krčah s javorovým sirupom a zaliala zostávajúcu vaflu. Sirup vsiakol do cesta a vafla je taká presladená, až takmer zvraštím tvár, ale sirup mi pomôže ľahšie prehltnúť jedlo.

Keď na našich tanieroch zostanú iba omrvinky, mama ma prekvapí a položí predo mňa balíček úhľadne a jednoducho zabalený v modrom papieri. Nenútene sa naň pozriem, ale mama ma povzbudí kývnutím hlavy. „Odbaľ to.“

Okolo narodenín zvyčajne nerobí veľký rozruch. Opatrne odlepím lepiacu pásku a pritom si uvedomujem mamin pozorný pohľad. Zazriem krémové jutové plátno, ktoré vykúka z balíčka. Je to vankúš, dokonalý štvorec, a viem, že ho ušila mama – vpredu sú starostlivo, výrazne vyšité slová: O toto dieťa som prosila a Pán splnil moju prosbu. Prvá kniha Samuelova 1, 27.

„Ach, mama,“ vzdychla som a obracala som vankúš v rukách. „Ďakujem.“

„Ďakujem za teba Pánovi, Anna.“ Pozrie na fotku na stene, jednu z mála, ktoré máme v dome – moji rodičia vo svadobný deň. „A viem, že aj tvoj otec by mu ďakoval.“ Sledujem jej pohľad, tú snímku som skúmala tak často, že ju už v skutočnosti nevidím. Mama v jednoduchých saténových šatách, na rukách drží kyticu z ľalií kala. Otec stojí vedľa nej vo formálnom sivom obleku, ktorý mu je trochu tesný, vyzerá mladšie, nie na dvadsaťpäť rokov, ktoré má. Keď zomrel, mala som len dva roky. Zahynul pri autohavárii – vrazili doňho nejakí opití tínedžeri cestou zo zápasu. Potom sme sa presťahovali sem – nový začiatok. Mama vždy hovorí, že nemala rodinu, ktorá by stála za reč, nedržali ju nijaké putá, nemala dôvod zostať.

Mám ťažkosti vidieť jasne túto tienistú postavu, pripadá mi skôr ako myšlienka než realita. Je vysoký ako mama, v nejakej vzdialenej minulosti som musela mať nízkeho predka, po ktorom som zdedila nešťastné gény. Otec je čerstvo oholený, hoci kdesi v diaľke ho vidím s bradou. Cítim, ako sa detskými rukami načahujem za drsným porastom na jeho brade, a potom tá vidina zmizne. Z tej fotky neviem zistiť, aké črty som po ňom zdedila. Chcem sa spýtať mamy, aký bol, čo by si o mne myslel, ktoré črty som zdedila po ňom. Ale vždy keď sa na to začnem vypytovať, mama sa uzavrie ako mušľa a nechá si perly pre seba.

„Upracme.“ Preruší tú náladu rovnako rýchlo, ako ju vytvorila, prejde popred mňa a ukončí môj kontakt s fotografiou.

Zvonec nás obe vytrhne zo zamyslenia, zatiaľ čo ukladáme taniere do drezu a umývame riad. Obe vyjdeme na chodbu a cez sklo na predných dverách vidím Williamovu siluetu. Jeho príchod má za následok, že toto všetko je desivo skutočné, a cítim, ako sa mi zrýchľuje dych a dlane sa mi potia, kým sa napomínam, aby som sa upokojila. Už len pár minút a budeme mimo ohrozenia.

Mama ho ide privítať a jeho štíhla postava sa vkradne do domu, pod lustrom od Tiffanyho sa zohne – ten luster zrejme pochádza z čias pred maminým príchodom do tohto domu –, lebo hrozí, že farebné sklo sa rozhojdá a na steny dopadnú dúhové tiene.

„Dobré ráno, pani Montgomeryová. Dobré ráno, Anna.“ Úctivo kývne hlavou mojej mame, chumáč vlasov mu spadne do čela, a potom vytiahne spoza chrbta kyticu žiarivých lúčnych kvetov. „Všetko najlepšie k narodeninám, Anna.“

„Ach, William. To je krása!“ Ostýchavo si ich vezmem a cítim, ako mi horia uši. „Rýchlo ich dám do vody.“

Nakloní sa dopredu, aby ma pobozkal na líce, ale vtedy si všimne mamu, a tak sa odtiahne a zdvorilo mi kývne hlavou.

S Williamom chodíme takmer rok. Je starší ako ja, už študuje na univerzite a mama mi dovolí s ním chodiť len preto, lebo je syn pastora Timoteja, a preto mi to nemôže zakazovať. Zoznámili sme sa v cirkevnom zbore, keď jeho otcovi zverili našu farnosť, a odvtedy sa stretávame tak často, ako sa dá. Nerobíme nič zakázané, len chodíme do kina, v sobotu popoludní jazdíme na bicykloch, pomáhame organizovať cirkevné dobročinné večierky – mama nám vždy presne vymedzí čas, ktorý môžeme stráviť spolu. Nezáväzne sme hovorili, že keď bude na jar promovať, vezmeme sa, ale s mamou som sa o tom ešte nerozprávala.

Odnesiem kvety do kuchyne, dám ich do vázy na stole, neskôr si ich odnesiem do svojej izby. Keď sa vrátim, William má ruky vo vreckách a šuchce nohami ako vždy, keď už nevie zdvorilo konverzovať. Som v rozpakoch zo svojho tajomstva. Podídem k Williamovi a silno ho chytím za ruku.

„Mami, asi by sme mali pomaly ísť, ak to chceme stihnúť...?“ Usilujem sa hovoriť rázne, ale neviem potlačiť moduláciu hlasu, vyznie to ako otázka. Vždy žiadam o dovolenie. „Sľubujem, že sa vrátime domov na večeru.“ Predstavujem si, že ju pobozkám na líce a objímem, ale namiesto toho len zdvihnem ruku a potľapkám ju po ramene. „Ďakujem za raňajky. Aj za darček.“

Už takmer vychádzame z domu, keď mama položí ruku na zárubňu a zatarasí mi cestu. „Pripomeň mi, kam vlastne idete?“

V hlave mám prázdno. Hlupaňa, hlupaňa.

„Ideme len na túru do Ocalského lesa a urobíme si tam piknik, pani Montgomeryová.“ William mi zľahka položí ruku na chrbát, dá mi najavo, že som jeho. „Sľubujem, že vám ju vrátim živú a zdravú.“

Zažmurká, potom sa usmeje so stisnutými perami. „Áno, to si hovorila. Dávaj si pri tej túre pozor, Anna. Ľahko sa môžeš pošmyknúť a spadnúť.“ Pustila ruku zo zárubne. „Užite si to, deti.“

Dívame sa, ako sa dvere za nami s vŕzganím zatvoria, a konečne sme na čerstvom vzduchu. Keď kráčame k Williamovmu červenému Fordu Focusu doslova hltám vzduch. Je na to ošarpané auto taký hrdý ako na nič na svete. Otvorí dvere na strane spolujazdca a naznačí mi, aby som nastúpila. „Princezná, váš koč už čaká.“

Keď zabuchne dvere, opriem si hlavu o operadlo a William cúva po dlhej príjazdovej ceste, potom odbočí smerom na I-75. Keď mi v ušiach hučí motor a cez otvorené okno mi do tváre vanie horúci vietor, do istej miery sa zbavím napätia, ktoré som nechtiac mala v sebe celé ráno. Ale hoci sa zdá, že sme unikli, v kútiku srdca sa necítim celkom slobodná. Ešte vždy ma máta ten pozostatok sna, dnes je silnejší než kedy predtým.

Pritisnem ruku na regulátor autorádia a usilujem sa utopiť hluk v sebe, pokúšam sa pohmkávať si hociktorú pomalú popovú pesničku, ktorá znie z rádia.

Pretože dnes mám osemnásť rokov a cítim sa nepremožiteľná.

Pretože sme sa dostali takto ďaleko a nestalo sa nič zlé. Sme na ceste a nikto nás nezastavil.

A nejdeme do Ocalského lesa. Ani na túru. Ani na piknik. Nejdeme nikam, kam by nám dovolila ísť mama.

Ideme do Astrolandu.

ROSIE

2

Prehrabávam sa v kope vypratej bielizne. Zo sušičky vyťahujem bavlnené ponožky, tričká a pyžamové nohavice, ovievam sa nimi a šíri sa z nich vôňa syntetickej levandule. Frustrovane vstanem a zdvihnem si zo stehna podprsenku broskyňovej farby, z ktorej sa šíri statická elektrina.

„Mami, nevidela si moje telocvičné ponožky?“ Domom sa nesie môj hlas. „Mami?“

Nijaká odpoveď.

Z vrecka na džínsoch vytiahnem mobil a ťuknem na číslo domácej pevnej linky. Hľadí na mňa moja tvár zvýraznená fialovými trblietkami, tú fotku urobili na vlaňajšej školskej diskotéke. Nad fotkou sa vynímajú úhľadné biele čísla hodín. Trištvrte na osem. Autobus odchádza o desať minút. „Mamiiiiii!“ zvolám znova a vykrútim krk ku schodom.

Bývame v rozťahanom dome pri bočnej uličke v Islingtone – kuchyňa v suteréne je poznačená vlhkosťou, jedna z dvoch spojených obývačiek je vždy prázdna, druhá preplnená, dom má o poschodie viac než treba. Ocko hovorí, že je to trojuholníkový dom, lebo ako stúpate hore, izby sú čoraz menšie, takže hoci dom spočiatku vyzerá veľký, keď sa dostanete k mojej izbe v podkroví, ledva sa tam pretlačíte.

Strčím mobil znova do vrecka, chcem to vzdať a pozrieť hore, ale vtedy mi padne pohľad na papier na kuchynskej linke. Vidím, že je to mail adresovaný mojim rodičom. Zvláštne, že je vytlačený. A vtedy zazriem meno odosielateľky a pristúpim bližšie.

Susanne, David,

mrzí ma, že som stále od Vás nedostala odpoveď na môj mail z 3. marca 2018. Ako viete, financie nám vydržia len do konca mája, a pokiaľ sa nič nestane, budeme nútení nadáciu zavrieť.

Nechcem Vás zaťažovať v takom citlivom čase, ale bola by som Vám vďačná, keby ste mi, prosím, mohli dať vedieť, ako chcete postupovať.

So srdečným pozdravom

Sarah Brownová

riaditeľka

Koniec mája. To je o šesť týždňov.

Mám pocit, akoby niekto stlmil zvuk. Akoby umlčal mestský ruch, trúbenie áut na ulici, vrčanie práčky, nejasné pohyby zvyšku rodiny. Načiahnem sa za papierom, prstami sa takmer dotýkam miesta, kde sa končí text a začína prázdnota. Tak málo slov a tak veľa hovoria.

Počujem náhlivý dupot nôh na schodoch a z dverí sa vynorí mamina hlava. Odtrhnem pohľad od papiera a odstúpim od neho.

„Tieto hľadáš, Rosie?“ V prstoch drží modro-biele pásikavé ponožky.

„Áno, to sú ony.“ Rýchlo jej ich vytrhnem z ruky. „Ďakujem, si zlatá.“

„Boli v Robovej izbe,“ povie môjmu chrbtu a ide za mnou hore schodmi k predným dverám.

„Jasné, že boli.“ Strčím ponožky do batoha, nechcem na ňu pozrieť. Bojím sa, možno mi z tváre vyčíta, že som videla ten mail. Prečo ho nechala vonku? Kvôli zajtrajšiemu interview – našej poslednej nádeji, poslednej prosbe, aby sme udržali nadáciu pri živote?

Batoh je tam, kde som ho včera večer nechala, visí na háčiku pri vchodových dverách, učebnice sa z neho takmer sypú. Schytím ho a usilujem sa nevenovať pozornosť slovám, ktoré akoby som mala prilepené k viečkam, aby mama nevedela, že niečo nie je v poriadku.

Pozoruje ma, v tvári sa jej zračia obavy. Je oblečená v svojej pracovnej rovnošate – zvonovej sukni po kolená, blúzke a svetri –, ale na nohách má veľké chlpaté papuče, ktoré si obuje, len čo zhodí topánky s vysokými podpätkami, keď vojde dnu. Pracuje v reklamnej agentúre, obrovskej spoločnosti, ktorá vyrába reklamy, ako bola tá vianočná, ktorá letela v médiách vlani, ale ani si nespomínam na jediný deň, keď ma ráno nevyprevádzala z domu a nevítala, keď som sa vrátila zo školy.

„Dnes večer prídeš načas, však, Rosie?“ Obmotáva si okolo prsta prameň hnedých vlasov, čaká na odpoveď.

Som pár sekúnd odo dverí. Od rozmýšľania. „Áno, jasné, že prídem.“

„Veď vieš, je to dôležité – pre mňa aj pre tvojho ocka. Zajtra musíme vyraziť zavčasu, aby sme prišli načas do štúdia, a dnes večer chceme stráviť chvíľu spolu. Porozprávať sa o nej. Ako rodina.“

„Viem, mami. Prídem načas. Dokonca ešte skôr.“ Vydujem líca, prešľapujem z nohy na nohu a pokukujem po dverách.

„Napíš mi esemesku, keď vystúpiš z autobusu a keď popoludní nastúpiš.“

„Napíšem. Vždy to robím.“

„A keby si čokoľvek potrebovala, naozaj čokoľvek, môžeš mi brnknúť do práce. Vždy to zdvihnem.“

„Áno, mami.“

„No dobre,“ vzdychne, otvorí mi dvere, a keď prejdem okolo nej, chytí sa zárubne. Prv než položím nohu na prvý schod, privinie si ma do náručia a musím potláčať nutkanie vytrhnúť sa z neho. „Ľúbim ťa. Dávaj si na seba pozor.“

„Áno, mami. Aj ja ťa ľúbim.“

Pustí ma zo zovretia a ja rýchlo zbehnem po schodoch.

Kedy mama nepovedala na záver tie slová? Nepamätám si. Dávaj si na seba pozor.

Cestou autobusom sedím pri Keire a usilujem sa písať domácu úlohu zo španielčiny, ale v hlave sa mi donekonečna točí slučka so slovami: ... financie nám vydržia len do konca mája... a teraz je pomaly koniec apríla.

Keira si vyloží nohy na sedadlo pred nami, knihu má na kolenách. Vidím, že ma ostražito pozoruje, ale potom si odloží iPhone do medzery medzi našimi sedadlami, na žiarivom obale cyklámenovej farby sa zachytia smietky z fialovo-sivého čalúnenia. Jedno slúchadlo mi strčí do ľavého ucha a pustí na plné pecky Drakovu skladbu, vie, že ju zbožňujem.

„Admíras a los famosos?“ spýta sa, číta z hnedej učebnice predo mnou.

Akoby som tie slová v živote nepočula.

„Admíras... a... los... famosos?“ zopakuje a štuchne do mňa. „No tak, Rosie, to je ľahké.“

Vidím, ako sa jej zvraští tvár, a pošúcham si oči rukou, usilujem sa vymazať ten mail z mysle. Obdivuješ celebrity? Konečne to pochopím. „Sí, sí, admiro mucho. Liam Hemsworth es muy guapo,“ zažartujem. Ako vždy.

Zachichoce sa, tresne ma po hlave učebnicou a vtedy viem, že som udrela na správnu strunu. Vždy je to tak ľahšie.

... budeme nútení nadáciu zavrieť. To musí byť ono. V zajtrajšom interview budú apelovať na ľudí – skúsia, či morbídny hlad národa po súcite vyvolá novú vlnu finančných darov, ktoré nám pomôžu ešte chvíľu udržať nadáciu nad hladinou. To interview bude najväčšia reportáž tento rok a pätnásťročné výročie je veľká vec – určite zahráme na city všetkým mamičkám, čo sú doma a budú zajtra ráno sedieť prilepené na televízor, pritláčať si k hrudi šálku nedopitého čaju a utešovať sa, že ich malý Bobby alebo Jane leží bezpečne vo svojej postieľke.

Autobus nás vyloží v Highgate Village, kde prechádzame okolo trafiky, odkiaľ minulý týždeň Keiru odohnali, lebo sa pokúšala presvedčiť nejakého muža zvonku, aby jej kúpil fľašu vodky. Vidím, ako si prihládza orieškové kučery a obracia hlavu opačným smerom, aby sa vyhla odhaleniu.

„Akoby si ťa pamätala, ty dilino.“ Štuchnem ju do rebier. „Vieš si predstaviť, koľko ráz to niekto skúšal? Veď si ani nemala na sebe školskú rovnošatu.“

Vystrie ruku, akoby ma chcela posotiť, ale potom sa zarazí, chytí ma za ruku a silno mi ju stisne. „Si v pohode?“

Zaleje ma chlad. Spočiatku premýšľam, ako to vie, v duchu si premietam ranný rozhovor, aby som zistila, či som nepovedala čosi, čo ma prezradilo. Usilujem sa spomenúť si, či nemohla moja mama niečo povedať Keire. Ale prečo jej, a nie mne?

Otvorím ústa, že sa jej spýtam, čo vie, a vtedy mi zapne – nemá na mysli mail, ale rande. Samozrejme, vie o tom. „Áno, som v pohode.“ Cítim, ako mi plecia stuhli, a donútim ich uvoľniť sa. Už mi aj predtým vraveli, že by som sa mala prestať správať defenzívne. Že môj „prirodzený sklon držať si ľudí od tela mi bráni nadväzovať úprimné a zmysluplné vzťahy“.

Ale Keira je iná. A pozná ma pridobre, aby naliehala. Namiesto toho sa len silene usmeje, a keď sa odvráti a chce odísť, prehodí si batoh cez plece. „Okej, super. Podrž mi miesto v autobuse.“ Pošle mi vzdušný bozk a kľučkuje po chodbe plnej tmavomodrých rovnošiat.

V škole mám hlavu sklonenú, usilujem sa vyhýbať šepotom. Škola je dosť veľká, aby som preplávala chodbami a nestretla nikoho, koho poznám, ale, samozrejme, mňa poznajú všetci. Ešte aj tí mladší – ktorí pred pätnástimi rokmi ani neboli na svete – na mňa hľadia so zmesou hrôzy a zvedavej fascinácie. Vidím im to v tvárach – vyjavený pohľad, zachovávajú odstup, akoby to bolo nákazlivé – a v duchu si kladú otázku: Aké by to bolo, keby sa to stalo mne?

Na spiatočnej ceste vystúpim z autobusu na vrchu Highbury Corner, zapnem si mobil, ktorý som mala celý deň vypnutý, aby som sa vyhla nevyhnutnej paľbe otázok. A tie otázky teraz zaplavili displej. Súcitné odkazy ľudí, ktorí ma ani poriadne nepoznajú, ale majú pocit, že ak sa stanem ich priateľkou – hoci len virtuálnou – posilní to ich prestíž. Čítam mamine komentáre, v ktorých mi hovorí, aký mala deň, pýta sa, aký mám ja deň, a dodá, že len chce vedieť, či som v poriadku. Každé cinknutie mobilu prezrádza, ako zúfalo túži vedieť, že ešte vždy som na druhom konci.

Doma sa vyhnem Robovi, ktorý už zaujal svoje zvyčajné miesto v obývačke, kde hrá video hry a má ich pustené naplno, a zakričím mame do kuchyne: „Som doma! Musím napísať esej na anglinu!“ Teraz to všetko, ich všetkých nedokážem zvládnuť. Túžim po zatvorených dverách mojej izby, ktorá mi poskytuje útočisko.

Hore sa prezlečiem do červených károvaných teplákov a sivého trička s nápisom: „Najprv káva,“ odhodím rovnošatu na dlážku, akoby sa z nej rozplynulo telo. Hodinu metodicky ťukám na klávesnici a usilujem sa vymyslieť Ako Austenovej zobrazenie pána Darcyho odráža v románe jej postoj k mužom, ale písmená akoby nemali zmysel.

Je ten mail ešte stále v kuchyni? Alebo ho po mojom odchode stopila, odstránila? Vie, že to viem? Plánujú nám to dnes povedať? Pripravia nás na zajtrajšie interview, aby sme dali nášmu uplakanému príbehu ešte silnejší náboj?

O pol siedmej vzdialené vrznutie otvárajúcich sa dverí a za tým kovové cinknutie bicykla prezrádza, že ocko sa vrátil z práce. Je hudobný producent – venuje sa hlavne klasike. Je taký dobrý, že v novinách vždy opakujú dobre nacvičenú vetičku „vychýrený hudobný producent David Archer“, akoby nemal právo sťažovať sa na to, čo sa stalo, lebo je úspešný.

„Dobrý večer všetkým!“ Predstavujem si, ako si rozopína prilbu pod šedivejúcou bradou, vyzlieka si reflexnú vestu a ide pohľadať mamu, chce sa uistiť, že všetci sme v poriadku. Všetci, čo môžu byť v poriadku.

Hore schodmi sa nesie vôňa pečeného mäsa a šíri sa mojou izbou v slaných, tučných chumáčoch. V žalúdku mi škvŕka. Nedokázala som ísť na obed.

O desať minút sedem si vyčešem vlasy vysoko do chvosta, usilujem sa vyhnúť svojmu odrazu v zrkadle. Keby som sa pozrela, práve dnes večer by som cítila nutkanie hľadať podobné črty. Mám pery zvlnené ako ona? Máme oči ako mama alebo ocko? Mohla by som pri pohľade na naše nosy, uši, sánku povedať: „To sme my?“

Nechcem sa o tom rozprávať. Nechcem sedieť pri večeri a vidieť mamu, ako sa jej vykriví kútik úst, a ocka, ako trhá na kúsky obrúsok, zatiaľ čo to znova a znova opakujeme – každý útržok každého príbehu, ktorý si pripomínajú, na nič nechcú zabudnúť. Svaly na nohách mám napäté, akoby vzdorovali. Rozmýšľam, že im poviem, že mi je zle, musím dokončiť esej, nie som hladná. Ale viem, že dnes nebude dobrá nijaká výhovorka.

Namiesto toho som zaťala ruky do pästí a desať ráz som sa zhlboka nadýchla. Istý doktor s nemeckým menom mi povedal, že „to je najlepšia technika na sebareflexiu a uvoľnenie“. To bolo potom, čo som tak silno udrela päsťou do steny vo svojej izbe, až som si zlomila hánku.

Keď to nepomáha, zastavím sa v kúpeľni a hodím si do úst dva aspiríny, pri pohľade na britvu pri umývadle vykrivím pery. Priveľmi podobné Sklenému zvonu, ešte aj pre mňa. Obrátim sa ku schodom a do nosa mi zavanie vôňa syra a rajčín – zrejme lazane – a položím nohu na horný schod.

Skúsim sa usmiať, kývnuť hlavou. Všetci sa usilujeme predstierať, že všetko je v poriadku.

A potom mi nič iné nezostáva, len zísť dolu a každý krok ma približuje k chvíli, ktorej som sa celý deň bála.

K večeri.

K mojej rodine.

K minulosti.

K Emily.

ANNA

3

Nikdy som sa nepýtala, prečo mi mama nedovolí navštíviť Astroland, zábavný park, ktorý otvorili na severnej Floride pred takmer dvadsiatimi rokmi. Nikdy som sa neodvážila spýtať. Je to jedna z tých vecí, o ktorých inštinktívne viem, že ich nemám dovolené, ako lakovanie nechtov, osobný počítač a kopa iných vecí, ktoré ostatní môžu mať.

Moje spolužiačky zvyčajne trávia zvláštne príležitosti v Astrolande, čo je hodina cesty od nášho mesta. Celé týždne predtým súťažia, kto bude ktorou postavou z obľúbených detských filmov. Keď som bola veľmi malá, niekedy som prišla domov s trblietavými pozvánkami detí na ich narodeninový výlet. Ale tie pozvánky putovali rovno do smetí. Nakoniec ma prestali pozývať.

Nebyť Williama, ani by mi nenapadlo ísť do Astrolandu. Jeho rodina sa presťahovala do alachuaského okresu zo San Antonia v Texase a nemohol uveriť, keď som mu povedala, že som tam nikdy nebola. Jeho rodina je zbláznená do Astrolandu, niekoľko ráz videli všetky filmy a myslím, že v obývačke majú prvé vydanie niektorej z tých kníh. Dokonca aj William, ktorý už chodil na univerzitu do Gainesvillu, keď sa prisťahovali, bol celý vzrušený pri predstave, že budú mať rodinnú permanentku.

Spočiatku bol unesený vidinou, že pôjdeme spolu do Astrolandu. Bol si istý, že mamu presvedčí. Ale vtedy ju ešte dobre nepoznal, neskôr pochopil, že ani jeho šarm mamu nenalomí. Preto sa rozhodol vziať ma tam tajne. Začalo sa to ako žart: „Ukryjem ťa v kufri auta, ani nebude vedieť, že si odišla. Dám ti parochňu, fúzy.“ Ale keď sa blížili moje narodeniny, o ničom inom nevedel rozprávať. Akoby tým, že to urobí, dokázal, že sme neotrasiteľní a mama nemá absolútnu moc.

„Tešíš sa?“ spýta sa ma teraz a pohládza ma po holej koži na predlaktí pod rukávom.

„Mhm. Jasné.“

„Nezdá sa mi to jasné.“

„Teším sa!“ Pozriem naňho, upieram pohľad na jeho profil: hranatú sánku s dvoma malými rankami, kde ho v detstve pohrýzol pes, hrboľ na nose, kde ho mal zlomený od nešťastného nárazu basketbalovej lopty, vlasy farby jesenného lístia, ktoré mu vietor veje dozadu, presne ten istý odtieň, ako má jeho mama. Nikdy som si nemyslela, že tak dobre spoznám iného človeka. Samozrejme, okrem mamy. „Hrozne sa teším. Len nemôžem uveriť, že tam naozaj ideme.“

„Bude to skvelé. Dúfam, že mi veríš.“

„Pravdaže.“

Kým fukoceme za zvukov Williamovho chrčiaceho motora, cesta sa rozšíri a je na nej viac áut a nákladiakov, všetky smerujú na sever do Georgie. Vidím čoraz menej sivého asfaltu, autá zápasia o miesto. Za nami hlasno zatrúbi strieborný mercedes, potom nás predbehne.

William tľoskne, keď sa auto rúti ďalej, ale zachová pokoj. Rád jazdí na hranici povolenej rýchlosti, nie rýchlejšie ani pomalšie, presne v limite. „Ľudia, ktorí sa tak ponáhľajú, si nikdy nevychutnajú, čo je okolo nich,“ poznamená.

Medzi radmi veľkých bielych domov a hnedým bušom zazriem rady pomarančovníkov. Je apríl, blíži sa koniec sezóny a počasie je veľmi horúce. Na zemi ležia nahusto popadané plody, hnijú na slnku. Pripomína mi to časy, keď som bezstarostne vytláčala pomarančovú šťavu z plodov nášho stromu, a až keď som sa pozrela dolu, zhrozene som si uvedomila, že sú červivé. Červy sa metali v pomarančovom džúse. Skríkla som a krčah mi vypadol z ruky. Keď mama videla, čo sa stalo, donútila ma vydrhnúť celú kuchyňu odhora až dolu bielidlom, potom mi chytila ruky a aj tie vydrhla až po lakeť. Ešte celé týždne potom sa mi pokožka okolo nechtov šúpala a pod ňou žiarila ružová farba.

Pustím stereo hlasnejšie a ozýva sa z neho gitarová hudba osemdesiatych rokov, ktorú má William rád, vďaka nej vypustím z hlavy tú spomienku. Čo urobí mama, ak sa dozvie, kde sme dnes boli?

Okolo nás sa mihá predmestie a bilbordy, ktoré sa pred nami vynárajú, nám oznamujú čoraz prehnanejšie, že sa blížime do cieľa cesty. Je neskoro zrušiť tento výlet? Bezpečnostný pás sa mi zarýva do hrude. Spustím okienko nižšie.

Odstavíme auto na parkovisku a sadneme na autobus do parku natretý na strieborno s nápisom Všetci na palubu Xelonu 3 000, čo je filmová vesmírna loď. Šofér má biele zuby a ani vlások nakrivo a so širokým úsmevom sa nás spýta: „Ste pripravení letieť?“

Vedľa nás sedia dve dievčatká, na džínsoch a tričkách majú kostýmy, jedno má smaragdovozelenú čelenku a baletnú sukničku, druhé sa hrá v lone so zlatým kovbojským klobúkom. Vzrušene sa zhovárajú, rodičia na ne mlčky hľadia a ja pritom premýšľam, či som veľa zameškala, ak som nevidela čaro parku v tom veku.

„Nikdy nie si pristará na zlaté laso.“ William ma štuchne plecom, vidí, na čo sa dívam.

Očerveniem a upriem pohľad na cestu pred nami.

Autobus zastane pri rade ostatných autobusov a my sa pripojíme k davom mieriacim k radom turniketov pri vchode do parku. William vyberie z vrecka lístky. Pred sebou vidíme nad úrovňou očí strieborný vlak, ktorý vchádza do stanice pod tabuľou s nápisom: „Tadiaľto sa ide k Marsu.“ Za tabuľou si všimnem najslávnejšiu ikonu – trblietavé zelené vežičky zámku princeznej Bianky. Vládne tam hluk, z reproduktorov sa ozýva hlasná veselá hudba a usiluje sa prekričať vravu davov. V očakávaní zatnem päste a po chrbtici mi prebehnú zimomriavky. Tie žiarivé zelené vežičky pôsobia takmer neskutočne.

Vkročíme do Minulých čias, v tej časti parku je zobrazený život na zemi, prv než sa začali dobrodružstvá tých postáv. Z otvorených dverí zavanie vôňa karameliek, zastaneme pri sklenom okne vyzdobenom zlatým nápisom a pozorujeme ženu v bielej čiapke a s volánikovou zásterou, ako mieša dlhou drevenou varechou lepkavú tekutinu vo veľkom hrnci. Potom prejdeme okolo kabrioletu z päťdesiatych rokov, ktorý prudko zabrzdí, a vystúpi z neho skupina hercov v retro strieborných skafandroch. Zdá sa mi to povedomé a pokúšam sa spomenúť si, kde som mohla vidieť také zábery parku. Pridám do kroku, túžim sa pohnúť ďalej.

V Rocketlande v prekrútenej sci-fi podobe Kennedyho vesmírneho strediska nás pripútajú na ligotavé čierne sedadlá, vyšlú hore do vzduchu cez tmavý kovový tunel a letíme tak rýchlo, až skríknem a silno stisnem Williamovi ruku, potom mi ukáže rad červených polmesiacov, ktoré mu zostali na dlani od mojich nechtov. Neskôr si dáme kukuricu s maslom, ktorú ponúkajú na drevenom vozíku, hoci ešte nie je čas obeda, a William sa usmeje, pritisne si kukuricu na pery a nakláňa hlavu sem a tam.

„Bavíš sa?“

Postavím sa na špičky a cmuknem mu na líce maslový bozk. No potom sa mi v duchu vynorí svoj obraz akoby snímaný zo vzduchu a predstavujem si maminu tvár – díva sa, ako hryziem kukuricu z vozíka a oblizujem si roztopené maslo z bokov ruky, kvapkajúce na papierový obrúsok. Ospravedlním sa, vyhľadám toalety, pustím vodu plným prúdom a dva-tri razy si vydrhnem ruky, kým z nich nezmyjem pach živočíšneho tuku. Keď sa vrátim k Williamovi, ležérne ma objíme okolo pliec, ale odtiahnem sa. Pomyslenie na mamu ma vykoľajilo.

Zastavíme sa na obed, dáme si obrovské burgery a slané hranolčeky, zapijeme to výdatnou dávkou limonády Slush Puppies, cítim, ako mi žilami koluje cukor. A potom konečne dorazíme k miestu, na ktoré som sa tajne najväčšmi tešila – k strednému Marsu.

Hoci mama sa usilovala brániť mi v návšteve parku a nedovolila mi pozerať „ten odpad“ v televízii, nepodarilo sa jej celkom vymazať existenciu Astrolandu z môjho života. V priebehu rokov, keď som úchytkom zazrela záblesky reklamy v televízore, ktorý mama držala v pevných rukách, alebo keď som ukradomky nakukla do kníh svojich spolužiačok, podarilo sa mi pozliepať si to dokopy, takže som mala celkom dobrý obraz o tomto zábavnom parku. Vždy som mala najradšej princeznú Bianku. Visela som na každom jej slove, v duchu som si predstavovala jej trblietavý zámok v strednom Marse, visiaci nad zemou v nadýchaných modrých obláčikoch. Ten obraz som mala v hlave taký jasný, že keď som prvý raz zazrela vežičky pri vchode do parku, mala som pocit, akoby som ich už videla.

Ľudia okolo nás jedia hory modrej cukrovej vaty. Vzduch od nej vonia cukrom. William mi nahmatá ruku a stisne mi ju. Dovolím mu to. Keď to všetko vidím, zdá sa mi, akoby každý tajný pohľad splynul do farbistej reality – je to väčšie a lepšie, než som si vedela predstaviť.

A predsa. Čím dlhšie na to pozerám, tým silnejšie cítim, ako mi niečo škrípe v kútikoch mysle – znepokojujúca myšlienka akoby časom zjemnela, ustrica vytvárajúca perlu okolo zrnka piesku. Mala som v detstve takú silnú predstavivosť, že som si vedela park vybaviť, aj keď som ho nevidela naživo? Čím sme bližšie k zámku, tým silnejší pocit úzkosti sa ma zmocňuje.

„Poď, Anna! Skočme na kolotoč!“

V kútiku duše sa chcem od neho odtiahnuť a utiecť, ale William ma starostlivo vedie okolo zadnej časti zámku a sľubuje mi „najlepšiu jazdu v živote“. Pred nami sa vynorí obrovský zelený kolotoč so striebornými koňmi, ich neónové kopytá a opraty pôsobia čarovne. Keď sa kolotoč krúti, kone sa dvíhajú a klesajú, akoby pretekali na tejto nekonečnej slučke. Farby splývajú – ružová do striebornej, žltá do striebornej, oranžová do striebornej, až sa napokon zlejú do fantastickej špirály.

Zatiaľ čo predo mnou tancujú kone, škrípanie v mysli sa mení na zovretie a čoraz silnejšie stíska každé vlákno každého svalu v mojom tele. Keď farebná špirála zosilnie, zastanem. Zmocní sa ma nevoľnosť, nemala som to všetko jesť – možno som si dala priveľa cukru?

No potom začujem v hlave hlas a okamžite viem, že ho poznám zo svojich znepokojujúcich snov. Volá na mňa. To meno. Meno, ktoré sa ma drží ľadovými prstami, a ten duch dieťaťa sa ma nechce pustiť. Ibaže tu jeho hlas ožije a mám pocit, akoby som videla záblesky osoby, ktorá je s ním spojená – ale kto je to?

Sny a realita sa prepletajú, pred sebou vidím výjavy, každý záblesk neónu akoby ich zostroval.

Kde si? Hlasy znejú čoraz naliehavejšie, a pritom sa strácajú v diaľke.

„William,“ ozve sa môj slabý hlások v plynutí času a zvieram vzduch, kým necítim na sebe jeho ruky. Celé telo mám zaliate potom, a pritom mrznem.

„Anna? Čo je? Nejako si zbledla.“ William ma objíme a cítim, ako sa mu poddávam. Tackáme sa k lavičke a sadneme si. Chytí mi plecia a zúfalo mi hľadí do tváre, ale nedokážem prehovoriť, neviem mu odpovedať.

A keď mi kút vedomia zastrie temnota, poviem slová, ktoré znejú tak neuveriteľne, tak neskutočne, že aj v hlbinách tejto hrôzy viem, že to je šialenstvo. „William,“ preglgnem a cítim tú čiernotu, „už som tu bola.“

ROSIE

4

Auto príde ráno o 4.30. Ocko im hovoril, že môžeme prísť autom sami, ale nie, nie, trvali na tom, že to je najmenej, čo môžu urobiť. Bude to exkluzívne interview, čo robí zázraky, pokiaľ ide o náklady.

Vždy to býva takto zavčasu do ranného televízneho vysielania. Pri vzájomnej komunikácii v priebehu rokov som zmenila rutinu na umenie. Večer predtým som si vybrala všetko oblečenie vrátane nohavičiek a ponožiek a čakajú ma na stoličke pri stole. Budík som si nastavila na štyri dvadsať, bežala som do kúpeľne, aby som predbehla Roba, a keď zazvoní zvonec, stojím pripravená pri dverách.

Je to čierny ford s posuvnými dverami a štipľavou sladkosťou čerešňového osviežovača vzduchu, ktorá vychádza z dvoch visiacich červených čačiek na spätnom zrkadle. Vodič buď nevie, kto sme, alebo mu je to jedno. Zamrmle „dobré ráno“ a zapne rádio LBC, potom vyrazíme po Liverpool Road a zadných uličkách v Canonbury. Mama urobí grimasu, je pripravená počuť naše mená – svoje meno. Ocko ho požiada, aby vypol rádio, nepovie to nahnevane, len autoritatívne, takže vodič okamžite zdvihne ruku a vypne ho. Rob na prednom sedadle zaspí, kapucňu mikiny má silno stiahnutú okolo tváre.

V aute sa namaľujem, pudrenku si položím na koleno a zvýrazňujem si oči čiernou linkou.

„Neviem, ako to dokážeš.“ Mama vedľa mňa si oprie hlavu o otcovo plece a zatvorí oči. V noci nespala, to viem inštinktívne, hoci som nepočula jej kroky na odpočívadle podo mnou. „Ja by som si zababrala celú tvár.“

„To je cvik,“ pokrčila som plecom, nepozrela som na ňu.

Neviem, čo som čakala od včerajšej večere – mama na nej trvala, veď je to večer pred oficiálnym výročím. Nechápem, prečo si myslím, že nám mali povedať o tom maile, o stave nadácie, keď vždy boli skúpi na slovo, pokiaľ išlo o informácie, ktoré nám poskytli. Namiesto toho rozprávajú o nej. Tie príbehy sú z roka na rok silnejšie, prechádzajú z reality do mechanicky opakovaných slov.