Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Brian Herbert a Kevin J. Anderson: Duna: Vévoda z Caladanu

Vydání první

Copyright © 2020 by Herbert Properties LLC

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2470. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dune: The Duke of Caladan vydaného nakladatelstvím Tor Books v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1698-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1699-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Brian Herbert

Kevin J. Anderson

Duna

Vévoda z Caladanu

The Caladan Trilogy (1)

Na úvod této knihy chceme jako vždy vyjádřit

nesmírný vděk našim skvělým manželkám,

Jan Herbertové a Rebecce Moestové.

Rádi bychom tento román věnovali i dvěma

našim milovaným, kteří odešli příliš mladí,

Bruci Herbertovi a Jonathanu Cowanovi.

Člověk, který toho dokáže nejmíň, se často chvástá nejhlasitěji.

Analýza CHOAM obecné imperiální historie

Ocitl se daleko od domova a nechtělo se mu tady být, ale padišáh imperátor sezval všechny členy landsraadu, a tak se Leto Atreides musel zúčastnit. Byl hlavou velkorodu, vévodou malebné planety Caladan a Shaddamovým vzdáleným bratrancem. Jeho absence by neprošla bez povšimnutí.

Naštěstí se po něm nechtělo, aby navštívil dryáčnickou, hlučnou hlavní planetu Kaitan. V srdci Impéria už nebylo dost prostoru pro extravagantní nový památník, který si imperátor usmyslel vybudovat, a tak Shaddam vybral planetu, o níž nikdo nikdy neslyšel. Potřeboval místo, kde jeho úspěchy řádně vyniknou, a Otorio se k tomu účelu znamenitě hodilo.

Zatímco se gildovní trajler blížil k nové muzejní planetě, seděl Leto neklidně v atreidské vesmírné jachtě, nesené na palubě gigantického korábu. Vévoda, muž s dlouhými tmavými vlasy, pronikavýma šedýma očima a orlím nosem, cestoval v doprovodu pilota a několika sluhů, držel se však o samotě ve své kajutě. Vyzařoval sebejistotu, kterou neotřese ani spektákl slavnostního otevření muzejního komplexu.

Jakmile koráb dorazil na oběžnou dráhu planety, menší lodě se spořádaně seřadily a jedna po druhé začaly opouštět jeho obrovský nákladní prostor. Otorio byl dosud nevýznamný, opomíjený svět, celá staletí unikající pozornosti cestovatelů, obchodníků, kolonistů i imperiálních auditorů. Byla to venkovská, čistá a poklidná planeta, odlehlá zátoka v oceánu imperiální politiky.

Nyní se však stala domovem gigantického nového komplexu, oslavujícího deset tisíciletí vlády rodu Corrinů. Fakt, že planeta nemá co jiného nabídnout, ještě povýší význam Shaddamova oslavného muzea. Leto znal způsob, jakým imperátor uvažuje.

Mnoho šlechticů se bude snažit upoutat panovníkovu pozornost, rozmnožit své bohatství, posílit vlastní vliv či zničit své soupeře. Leto nic takového nezamýšlel. Stačily mu jeho državy a stabilní vláda, pozornost Shaddama IV. si v dobrém i ve zlém získal už při předchozích setkáních. Vévoda Leto nemusel nic dokazovat, jen splnit povinnost a zúčastnit se slavnosti.

Na Otorio se vypravila spousta šlechticů, dychtivých zalíbit se imperátorovi. Potrvá několik hodin, než se plavidla postupně vylodí, a atreidská jachta rozhodně nebyla mezi prvními.

Od odletu z Caladanu se vévoda snažil zaměstnat prací v soukromé kajutě, studoval hlášení o výlovu luníků, zprávy o soukromých lodích ztracených za nedávného tajfunu, pochvalná hlášení o postupu fyzického a duševního výcviku syna Paula. Koráb plul ze soustavy do soustavy, sbíral pasažéry z jednotlivých planet, protože na bezvýznamný svět jako Otorio nesměřovala žádná přímá linka Kosmické gildy. Shaddam měl v úmyslu to záhy změnit.

Během čekání si Leto aktivoval obrazovku s výhledem na planetu dole. Nad oceány a zelenohnědou krajinou se táhly závoje mraků. Shaddamův nový mohutný komplex jistě způsobí poklidné planetě zásadní změny. Na Otorio se nahrnuly stavební čety a od základů přebudovaly jediné velké osídlené středisko. Byly vydlážděny nesčetné čtvereční kilometry půdy, monumenty a sochy se kupily jako řasy za přílivu: vládní komplexy, městská střediska, interaktivní výstavy, kolosea a posluchárny. Obrovské nové scény dokázaly pojmout sto tisíc diváků najednou, a to na planetě, jež podle zprávy o sčítání lidu neměla donedávna ani milion obyvatel.

Z lodního komunikátoru se ozval Letův osobní pilot. „Naše loď je teď čtvrtá na řadě, můj vévodo. Brzy budeme odplouvat.“ V jeho hlase byl znát venkovský caladanský přízvuk. Leto si toho muže vybral spolu s několika dalšími místními zaměstnanci. Všichni tu výpravu považovali za velké dobrodružství, což vévodu hřálo u srdce. Tito lidé neměli moc příležitostí podívat se mimo domovskou planetu a cesta pro ně bude životním zážitkem.

„Děkuji, Arko,“ odpověděl, nezapomněl pilota oslovit jménem. Vypnul spojení a opřel se do pohodlného koženého křesla.

Vyhlížel ven a myslel na to, že měl vzít Paula s sebou. Lady Jessica vesmírné cestování neměla v oblibě a nemilovala ani dvorskou politiku, jejich čtrnáctiletý syn však byl zvídavý a inteligentní, pýcha Letova otcovského srdce. Přesto se vévoda rozhodl nezaplétat rodinu do něčeho, z čeho se jistě vyklube únavná událost, sloužící jen k posílení imperátorovy slávy.

Dlouho už však Paula před imperiální politikou neuchrání. Leto byl oblíbený člen landsraadu a rod Atreidů měl významný vliv, přestože vévoda vládl jen jediné planetě. Mnoho rodin z landsraadu by uvítalo manželský svazek s Atreidy a Paulovi se pomalu blížil věk na ženění…

Leto sledoval, jak dvě plavidla před nimi opouštějí svá kotviště a proplouvají mohutnými vraty nákladového prostoru. Některé lodě byly nevýrazné, snad i vypůjčené na tuto příležitost chudšími rodinami nebo nižšími šlechtickými rody, kdežto jiné se honosily barvami a znaky rodu Mutelliů, Ekazů, Bonnerů či Ouardů.

Další loď se dala na sestup do nadýchaných mraků a atreidská jachta se uvolnila z dokovací svorky, suspenzorové motory se rozhučely. Leto se chytil sedadla a jachta začala klesat, směřovala po orbitálních drahách do horních vrstev atmosféry.

Arko se ozval: „Možná to bude trochu házet, můj pane. Na vyšší orbitě máme v cestě pár překážek, zůstaly tu boxy s odpadem a přepravníky ze stavby. Řízení letového provozu na Otoriu nás odklání.“

Leto vyhlédl ven a viděl mohutné trosky plující kolem Otoria po nekonečných bezcílných oběžných drahách. „Překvapuje mě, že to Shaddam nenechal odklidit.“

„Stavba se opozdila, pane. Tohle je těžké zařízení, přepravníky materiálu, nejspíš prázdné. Asi nebylo finančně únosné, aby je imperátor stačil odstranit včas.“

Leto si zabručel pod vousy: „A Shaddam by tu událost nikdy neodložil na rozumnější termín.“ Do vysílačky dodal: „Věřím tvým pilotním schopnostem.“

„Děkuji vám, můj pane.“ Vévodská jachta se vyhýbala pomalu se valícím objektům, překážejícím na oběžných drahách.

Z nákladového prostoru korábu vyplouvaly další lodě, každá se zástupci planet, kteří budou tleskat imperátorovu novému komplexu. I Leto mu vzdá hold a ocení dlouhou historii úspěchů rodu Corrinů. Nechá se tu vidět a splní povinnost věrného poddaného.

„Hlavně s námi hladce přistaň, Arko,“ pronesl Leto do komlinky. „A měj loď připravenou k odplutí. Rád bych se vydal domů, hned jak se budu moci rozumně omluvit.“ Jeho srdce a jeho priority stály na straně caladanského lidu.

Pilot reagoval zklamaně: „Stačím koupit dárek pro mou milovanou, můj pane? A suvenýry pro synovce?“

Leto se shovívavě usmál. Nepochyboval o tom, že ostatní jsou na tom stejně. „Jistěže ano. Pochybuji, že na té slavnosti půjde něco rychle.“

Plavidlo se hladce snášelo k povrchu planety, už viděl geometrický komplex Shaddamova nového Imperiálního muzea, čítajícího mnoho čtverečních kilometrů nebetyčných budov, širokých bulvárů, náměstí a památníků – jako by byl vytržen ze země kus metropole z Kaitanu a přenesen přes celou galaxii až sem.

Arko dosedl s jachtou na přednostní přistávací ploše, přiléhající k novému imperiálnímu Monolitu. Zvláštní věž měla tvar klínu, zužujícího se směrem dolů, pečlivě vybalancovaného v ose na ústředním náměstí. Z dálky některým připadala jako obří trn zaražený do srdce Otoria.

Letova pilota a posádku ta velkolepost ohromila, budou mít o čem vyprávět v hospodách v Calu až do konce života. Vévoda se pro sebe usmál. Dal jim zvláštní odměnu, aby si mohli nakoupit tretky na památku, a volno na prohlídku. Odcházeli s nadšením a vděkem, zatímco jeho čekaly oficiální povinnosti.

Jakmile opustil jachtu, zaplavila ho kakofonie smyslových vjemů. Hostující šlechtici ve skvostných pestrých rouchách vystavovali na odiv blýskavé šperky, snažili se působit důležitě. Tihle ctižádostivci se chtěli nechat vidět, naparovali se a holedbali, málokdo z nich si všiml vévody v jeho slavnostním, ale nijak pozoruhodném šatu. A Leto, spokojený s pověstí rodu Atreidů, ignoroval jejich nezájem. Nepotřeboval prokazovat význam ani bohatství.

Navzdory postavení vévody se vmísil přímo do davu lidí. Doma často dělával totéž, užíval si pár hodin coby nevýrazná postava, nepoznaný procházel mezi poddanými. Nyní se sám vydal do rozlehlého bludiště fontán, soch, obelisků a muzejních expozic.

Po ulicích procházely imperiální bezpečnostní jednotky, oděné v corrinském šarlatu a zlatě, doprovázené obávanými sardaukary, imperátorovými soukromými elitními gardami. Leta zaujalo, že jsou tady. Sardaukaři se nasazovali jen na ty nejvybranější mise. Fakt, že je Shaddam použil i zde, svědčil o významu této události. Zatímco Kaitan měl za sebou nesčetná staletí zavedené bezpečnostní rutiny, planeta Otorio byla nepopsaná deska. Ta přehlídka síly nijak nepřekvapovala.

Leto sebejistě kráčel po širokých bulvárech se stupňovitými fontánami, chrlícími vodu a páru, a skleněnými hranoly rozkládajícími sluneční světlo na duhy. Obří sochy bývalých imperátorů rodu Corrinů každému z panovníků lichotily, všichni vypadali pohlední a smělí. Naleštěné tabulky na podstavcích shrnovaly jejich úspěchy.

Od konce Služebnického džihádu před deseti tisíci lety Corrinové – kteří si dali jméno po bitvě o Corrin – vládli coby dominantní dynastie. Vyskytly se doby mezivládí, puče i dočasné správy jinými šlechtickými rody, ale pozůstalí Corrinové se nakonec vždycky vrátili k moci, sňatkem se spojili s panujícími rody, převzali vládu po krvavé občanské válce nebo administrativním nařízením. Tímto oslavným městem si Shaddam IV. zajistí, aby si jeho osobu i předky všichni zapamatovali.

Leto vzhlédl ke třímetrové kolosální soše Shaddamova otce, „moudrého a dobrotivého“ Elrooda IX. Zamračil se na nadšený popis na cedulce. Věděl, že starý Elrood byl urážlivý a pomstychtivý člověk a sám Shaddam ho nesnášel. Letův otec, vévoda Paulus Atreides, bojoval za vzpoury Ekazů na straně Elrooda, ač ho velice trápily vůdcovy hanebné činy.

Leto procházel nekonečným komplexem, oči ho z toho bolely, uši ohlušoval rámus oslav. Dav sestával výhradně z šlechticů či vysokých úředníků, kteří měli tu čest a dostali pozvánky na tuto velkolepou akci. Dokázal si představit, jak by si Paul všechny ty nové zkušenosti vychutnával.

Po hodině, už unavený tím spektáklem, se začal poohlížet po nějakém klidném útočišti, než se vydá za imperátorem. Obešel největší sochu u základny imperiálního Monolitu – překrásnou madonu Sereny Služebnice s dítětem, malým mučedníkem, jehož smrt spustila hrůznou válku s myslícími stroji. Socha se tyčila nad robustním, ale zkrouceným olivovníkem, který vyrážel z dlažby. Tabulka uváděla, že ten strom je poslední pozůstatek rozlehlého olivového háje, až donedávna pokrývajícího tento kout planety. Nyní bylo vše vydlážděno.

Za Sereninou sochou si Leto všiml zadního vchodu do jedné z velkých muzejních budov. Obrovský památník byl protkaný celou změtí úzkých uliček a služebních vchodů. S přesvědčením, že si ho nikdo nevšimne, vklouzl vévoda pod krytý přístřešek nade dveřmi, kde jasné slunce vystřídal stín. Umělá mlha a vůně náměstí tu ustoupily běžnějším pachům, zplodinám rozpáleného generátoru, odéru odpadků a potu práce.

Leto se přitočil ke dveřím pod přístřeškem a zjistil, že služební vchod je zamčený. Byl tu sám. Okolní stíny a ticho na něj působily jako úlevný povzdech. Opřel se o stěnu výklenku, sáhl do kapsy a vytáhl šigafilovou cívku a kapesní krystalový přehrávač. Na rtech mu pohrával úsměv, když spustil nahrávku.

Obraz se zamihotal a teprve pak se zaostřil. Leto se s potěšením díval na krásnou lady Jessiku, svou konkubínu, milenku a matku svého syna. Byla ustrojena v modrém rouchu s náhrdelníkem z útesových perel z caladanského pobřeží. Dlouhé bronzové vlasy, spoutané sponkami a vyřezávanými hřebínky z lastur, podtrhovaly zelenou barvu jejích očí.

Jessičin hlas plynul jako hudba, zvlášť po všem tom rámusu muzejního komplexu. „Leto, řekl jsi, že se na tuhle nahrávku podíváš až na Otoriu. Splnil jsi ten slib?“ Zněl v tom náznak škádlení.

„Ano, splnil, lásko moje,“ odpověděl hlasitě sám pro sebe.

Její šťavnaté rty se prohnuly úsměvem, přejela prsty po jednom ze zdobených hřebínků. Znala ho dobře.

Jedním z důvodů, proč ho nedoprovázela na oslavu, bylo to, že zůstávala pouhou konkubínou, nikoli manželkou, a z politických důvodů to tak muselo i zůstat. Byl technicky vzato volný pro případné manželské spojenectví, smířil se však s tím, že k tomu nikdy nedojde. Ne poté, co…

Škubl sebou při vzpomínce na krvavou pohromu během chystaného sňatku s Ilesou Ekazovou. Tolik krve… tolik zášti. Coby šlechtic landsraadu musel nechávat možnosti otevřené, ale sám pro sebe se rozhodl, že už na žádné další nabídky manželského svazku nekývne. Musí udržet Jessiku v bezpečí. Ne že by se nedokázala chránit sama, se svým benegesseritským výcvikem…

Jessica v holoprojekci dál mluvila, její hlas byl poselstvím sám o sobě, stačilo mu slyšet jeho tón. Letova hluboká láska k ní znamenala slabost, kterou nemohl nikomu odhalit. „Vrať se bezpečně ke mně domů,“ nabádala ho. „Caladan tu na tebe bude čekat a já taky, můj vévodo.“

„Má lady.“ Usmál se, když nahrávka skončila a mihotající se obraz se rozplynul. Načerpal od ní energii, potřebnou k politickým povinnostem a manévrům, které ho nyní čekají.

Než stačil vystoupit ze stinného výklenku dveří, vběhl do úzké služební uličky muž. Měl na sobě šedou dělnickou kombinézu s nářadím na opasku, přes rameno si nesl vak. Leto o sobě dobře věděl, že na tohle místo nepatří, a byl připraven čelit otázkám, i když pouhý dělník by se šlechtice nejspíš nevyptával.

Ten cizí člověk si ho však ani nevšiml. Vtiskl se do krytého kouta, shodil vak ze zad a rozhlédl se na obě strany. Leto se instinktivně držel ve skrytu. Něco tu nehrálo. Ten muž se nechoval jako unavený dělník plnící své úmorné denní povinnosti. Pohyboval se jaksi kradmo.

Leto vypnul přehrávač, aby se Jessičin vzkaz nespustil znovu.

Dělník zalovil ve vaku a vytáhl tenký krystalový monitor, k němuž připojil vysílací zařízení. Leto neviděl přesně, co dělá, jen že se na obrazovce objevila orbitální schémata, křivky a jasně červené a zelené body. Dělník se sehnul a promluvil do hlasového snímače. Leto rozuměl jen slovům „aktivovat… systémy… počkat“.

Ten nenápadný muž se dotkl rohu obrazovky a Leto na ní z dálky rozeznal obrazy odpadkových boxů a nákladních kontejnerů na orbitě. Na velkých temných trupech najednou zablikala světla.

Cizinec zaklapl monitor a nacpal ho zpátky do vaku. Leto se znepokojeně vztyčil a vynořil se ze svého výklenku. „Vy tam! Počkejte!“

Muž se dal na útěk a Leto vyrazil za ním. Pronásledovaný ostře zahnul do postranní uličky, proklouzl mezi navršenými bednami a proběhl pod stříškou. Jeden roh, pak další v bludišti bočních uliček. Leto se hnal za ním, vyhýbal se odpadkům a volal na něj, snažil se ho neztratit v tom nepořádku, dokud se nevynořili do hlučné zaplněné ulice.

Z reproduktorů se linula fanfára halasné hudby, sluneční světlo Otoria Leta oslepilo. Davy lidí a rozruch ulice přehlušily jeho volání. Zdálo se mu, že ten podezřelý muž zabočil doleva a žene se pryč.

Uháněl za ním, přitom křičel, věděl, že kolem komplexu se pohybuje spousta bezpečnostních pracovníků, nemluvě o sardaukarech. Jen kdyby si ho všimli. Zvedl ruku, pátral po všudypřítomných strážích, ale viděl jen pestře oděné slavící hosty.

Znovu vykřikl a tentokrát si ho všimla městská hlídka. Imperiální jednotky v šarlatové a zlaté barvě doprovázely nějakého od pohledu nabubřelého úředníka a ten k němu vykročil. „Vévodo Leto Atreide z Caladanu,“ pronesl dunivým hlasem, kterému se jaksi povedlo přehlušit kakofonii na rozlehlém náměstí.

Leto se prudce otočil. „Ano. Potřebuji nahlásit –“

Úředník ho přerušil dobře nacvičeným úsměvem a ukázal mu zdobený válec na zprávy. „Pátráme po vás od té doby, co přistála vaše jachta.“ S velikou vážností mu předložil povolání. „Toto osobní pozvání si můžete uchovat na památku, třeba ho vystavit na Caladanu pro příští generace.“

Odkašlal si a přednesl: „Jeho Excelence, padišáh imperátor Shaddam IV., vás očekává na speciální recepci v imperiálním Monolitu. Račte za mnou.“ Očividně ho překvapilo, že Leto neomdlévá nadšením. „Ihned.“

Historie je nástroj, zbraň, která se třímá, připravená k použití. Minulost musí odpovídat potřebám Impéria. Pokud ne, pak imperátor naprosto selhal ve svých povinnostech.

Imperátor Fondil III. Lovec, „Tajná rada ohledně rozšíření imperiálních archivů na Kaitanu“

Shaddam IV. v nejvyšším patře Monolitu sepjal ruce za zády a vychutnával si pohled na úchvatný corrinský komplex, jako by to bylo nejlepší víno. Se spokojeným úsměvem se obrátil k muži s liščí tváří, který mu stál po boku. „Odsud ti lidé vypadají tak malí, Hasimire.“

Hrabě Hasimir Fenring povytáhl výrazná obočí a spolu se Shaddamem sledoval velkolepá náměstí a památníky. „Takže vy rád shlížíte na lidi, hmmm?“ Měl zastřený hlas a jeho věty často končily otravným mručením.

Plastikové okno bylo čiré jako vzduch. Na letištní ploše nedaleko ústředního náměstí spočívala lesknoucí se šlechtická plavidla. „Rád sleduji své poddané z nezaujaté vzdálenosti. Tahle pozorovatelna mi dodává jedinečnou perspektivu.“

Shaddam se obdivoval impozantním sochám svých corrinských předků. Vypadali jako titáni, sešikovaní ve městě. Jakmile tato nádhera vejde ve známost, stane se Otorio cílem nesčetných cestovatelů. Celé armády turistů se sem pohrnou, aby vzdaly respekt a nalily své peníze do pokladnice planety – a jejím prostřednictvím do truhlic Corrinů. Brzy sem možná Kosmická gilda zřídí přímou linku z Kaitanu.

„Přivedli jsme do tohohle Zapadákova civilizaci,“ pochvaloval si imperátor. Pro sebe si pobrukoval, pak se zarazil, protože si uvědomil, že je to přesně ten nepříjemný zvuk, jaký často vydává Fenring. „Dokázali jsme velkou věc.“

Fenring, muž malého vzrůstu, ale s netušenou silou a značnou bystrostí, byl imperátorův přítel z dětství a stále nejuznávanější rádce ve složitých a důvěrných záležitostech. Zastával jednu z nejvlivnějších pozic v Shaddamově vládě, byl imperiálním inspektorem koření na Arrakis. Ač nepřitažlivý člověk s nehezkou tváří, strojil se nákladně: mohutný nabíraný límec, manžetové knoflíčky z obřích modrých drahokamů. Hbité nervózní prsty mu zdobily zlaté a platinové prsteny.

„Ano, hmmm, jsem rád, že jsem tuhle planetu znovuobjevil, pane, ale pořád nechápu, proč tak dlouho zůstávala v pozadí.“ Fenring popotáhl a nozdry se mu stáhly. „Pořád v té věci pátrám. Mám za to, že Otorio nebylo v záznamech opomenuto jen tak náhodou. Místní obyvatelstvo se trochu, hmmm, bránilo dodávat informace. Buď neví o předchozích vládcích planety, nebo něco tají.“

Shaddam na to nedbal. „Na tom teď nezáleží. Otorio bude navěky známo coby sídlo impozantního muzea Corrinů.“

Stalo se to šťastnou náhodou, že jeden výstřední mentat – vlastně neúspěšný mentat Grix Dardik – narazil ve starých imperiálních záznamech na zmínku o planetě Otorio. Obyvatelé toho neznámého světa neměli v landsraadu žádného zástupce, ani nižšího šlechtice. Neudržovali kontakt se všeobecnou politikou Impéria, neúčastnili se žádného sčítání lidu, dokonce po generace neplatili imperiální daně. Dardik nahlásil svůj objev hraběti Fenringovi, jediné osobě, která měla dost trpělivosti, aby ho snesla, a Fenring to pak prezentoval Shaddamovi. Imperátor jediným tahem zdobeného imperiálního pera planetu Otorio anektoval a vybral za sídlo skvostného muzea.

Ve víru sukní zdobených diamanty, v damaškovém korzetu a blůze vyšívané rudovlákny se objevila nová císařovna Aricatha, vklouzla mezi ně k širokému vyhlídkovému oknu. „Shaddame, můj pane.“ Věnovala mu upřímný sladký úsměv.

Aricatha byla jeho šestá a nejnovější manželka – zbrusu nová, která následovala po smrti neuspokojivé, nudné Firenzy Thorvaldové, což byl prostý politický svazek a skrznaskrz mizerná žena. Půvabná Aricatha si držela lesk novomanželky a Shaddam si užíval její společnosti častěji, než navštěvoval své konkubíny.

Plné rty měla zvýrazněné tmavě kaštanovou barvou, za nimi se skvěly dokonale rovné zuby jako drobné perličky. „Vy jste ale bídný hostitel, můj drahý. Pojďte od toho okna. Ti lidé sem putovali na váš rozkaz a chtějí vás vidět.“

„Přijeli sem, abych je viděl já.“ Pohlédl na davy, přecházející v přijímacím salonu horního patra. „Odsud je můžu klidně pozorovat.“

Fenring se uchechtl. „Shaddam má pravdu, má krásná císařovno, ale vy taky, hmmm? Pane, plánovat a kout pikle můžeme kdykoli. Snad byste si dnes mohl dopřát kapku toho uctívání a zbožňování. Nestává se to často, hmmm?“

Shaddam se zakabonil. „Urážíš mě na své vlastní nebezpečí, Hasimire.“

„Člověku sem tam prospěje, když slyší pravdu. Já nabízím upřímnost, ale jen tehdy, když není nikdo v doslechu.“

„Ale já vás slyším, hrabě Fenringu,“ zasmála se zvonivě císařovna. „Žádné strachy, nikomu to neřeknu. Všichni se snažíme dělat, co je pro Impérium nejlepší.“

Oba muže její smělé prohlášení překvapilo. Vážně to byla úžasná žena. Vlasy černé až do modra, které lapaly světlo, hladká pleť barvy karamelu, velké oči havraní černi a obsidiánu. Dopřávala Shaddamovi okouzlující společnost, když o ni stál, a byla natolik moudrá, aby se mu vyhýbala, chtěl-li být o samotě. Fenring ji pečlivě sledoval a varoval Shaddama, že s ním možná nejrůznějšími způsoby manipuluje. Jednou poznamenal: „Ona na vás hraje ne jako na hudební nástroj, pane, ale jako na celý orchestr.“

Shaddam těm obavám nepřikládal váhu. Byl přesvědčen, že na něj žádná manipulace neplatí. Vzhledem k příjemným pocitům, které v něm Aricatha vyvolávala, když mu přejížděla prsty po kůži, neměl žádný důvod k nespokojenosti.

Nyní se do něj zavěsila a Shaddam s ní kráčel rozlehlým přijímacím sálem, zahrnujícím celé horní patro imperiálního Monolitu. Odvedla ho do středu místnosti, jako by ho chtěla vystavit jako exponát.

Kovové dveře rychlovýtahu se otevřely a vychrlily skupinu šlechtických hostů v pestré parádě s prominentními erby landsraadu. Do výtahu, který se v několika vteřinách vyšplhal na vršek Monolitu, měli přístup jen ti, kdo byli na tuto speciální recepci pozváni.

Fenring nebyl velký přívrženec vystupování na veřejnosti, a tak Shaddama nepřekvapilo, že se hrabě ztratil v mumraji štěbetajících šlechticů.

Hosté si prohlíželi působivé exponáty a vitríny, sluhové procházeli sálem s tácy s pitím a exotickými pochoutkami. Jakmile šlechtici zahlédli imperátora, rozzářili se, posvátnou úctu a respekt si nacvičovali celé hodiny předem. Hrnuli se k nim, ale Aricatha je zadržela a představovala je jednoho po druhém, kdovíjak si pamatovala všechna ta jména a rody. Shaddam vyslal k manželce vděčný úsměv, ohromený jejími společenskými schopnostmi. Šlechtici zářili, těšilo je, že je krásná nová císařovna zná jmény, když už ne sám padišáh imperátor.

Předstoupil důstojník sardaukarů v bezvadné uniformě, zosobnění síly a schopnosti. Shaddam se na něj podíval, vděčný za to rozptýlení. „Máš něco, plukovníku bašáre Kolono?“

Důstojník odpověděl klidným znělým šepotem: „Všechny hosty jsme prověřili, jak jsme jen mohli, pane. Užijte si v pořádku recepci. Jste v bezpečí.“

Shaddama by ani ve snu nenapadlo, že by mu něco mohlo hrozit, když má kolem sebe tolik stráží a ve městě tolik imperiálních vojáků. Propustil důstojníka a obrátil se k dalšímu hostu, který mu přišel vzdát hold.

Poznal ho i bez císařovnina představení. „Arcivévoda Armand Ekaz.“ Napřáhl k němu ruku, ale hned ji zase nechal rozpačitě klesnout při pohledu na arcivévodův prázdný rukáv, přišpendlený na prsou, připomínku toho, že přišel o ruku při krvavém pokusu o atentát během dceřiny nedokonané svatby s vévodou Letem Atreidem. „Měl jsi klidný a výnosný rok? Jak už je to dlouho, co…?“ Imperátor nedokázal odtrhnout oči od prázdného rukávu.

„Jeden rok, jeden měsíc a několik dní, pane,“ odpověděl arcivévoda. Vypadal, že zestárl o mnohem víc od té doby, co ho Shaddam viděl naposledy.

Imperátor si odkašlal a pokusil se promluvit konejšivě. „Byl to vážně příšerný zločin, ale všechny potíže s Grummanem jsou už pryč. Nebyl sem pozván ani nejvzdálenější příbuzný rodu Moritaniů.“

„Žádný rod Moritaniů už neexistuje, pane. O to bylo postaráno,“ řekl arcivévoda. „Děkuji vám a Impériu, že jste mi poskytli jejich planetu jako državu Ekazů, i když ten svět nemá co nabídnout, jen nutnost údržby.“

Shaddam mlaskl jazykem. „Každá planeta přidaná rodu Ekazů povýší tvé postavení v landsraadu, není to tak?“

„Je, pane,“ připustil arcivévoda, ale neznělo to moc nadšeně. „Máte můj vděk.“

Shaddam viděl, že další šlechtici postávají stranou a netrpělivě čekají, až se jim dostane imperátorovy pozornosti. Musel pokračovat v audienci. „Uvidíme, možná najdeme nějakou další nevyužitou planetu, kterou bychom ti předali. Mé Impérium má milion světů a mnoho z nich uniká pozornosti.“ Rozpřáhl ruce. „Například Otorio. Zdejší obyvatelstvo nemělo celá staletí žádný vládnoucí šlechtický rod. Pokud existují podobné planety, šlechtic jako ty by je mohl využít v zájmu Impéria.“

Ekaz se poklonil, ale neusmál se. „Jak praví zákoník, hlavní povinností každého šlechtice je závazek vůči landsraadu a Impériu.“ Odplul a Shaddama napadlo, že ho ten rozhovor trochu zklamal. Většina šlechticů by byla u vytržení nad možností získání další planety. Možná by si měl najít někoho vděčnějšího.

Předstupoval šlechtic za šlechticem, Shaddam se to snažil přetrpět a odpoledne pomalu začínaly barvit syté odstíny západu slunce. Rychlovýtah přivážel další a další skupinky hostů.

Hrabě Fenring se vrátil a hladce jako po másle se vetřel mezi shluky šlechticů. Zachytil Shaddamův pohled a ukázal mu speciální gesto rukou, které používali od dětství. Dal tím imperátorovi najevo, že mu potřebuje sdělit něco důležitého.

„Promiňte,“ omluvil se Shaddam čekajícím šlechticům. „Hned jsem zpátky. Žádá si mě vládní záležitost.“ Proklouzl k hraběti a našli si místo, kde si mohli nerušeně promluvit.

„Prostudoval jsem si seznam příchozích a jsem zmaten tím, kdo se nedostavil,“ pronesl Fenring tiše. „Prezident CHOAM Frankos Aru veřejně přijal vaše pozvání, ale pokud víme, zůstal ve Stříbrné jehle na Kaitanu.“ Nakrčil obočí. „Jeho matka, urdirektorka Malina Aruová, nezareagovala vůbec. Na veřejnosti se objevuje málokdy, ale očekávali jsme, že při tak významné záležitosti to udělá – v zájmu CHOAM, když už pro nic jiného.“

Combine Honnete Ober Advancer Mercantiles neboli korporace CHOAM byl gigantický monopol věnující se nejrůznějším formám obchodování v Impériu. Jeho rozsáhlé obchody se prováděly tajně a nenápadně a většina lidí v Impériu nikdy nezaznamenala dosah jejich vlivu.

Shaddam Fenringovu poznámku odbyl. „Historický spektákl takového druhu nemá CHOAM ve svém obvyklém repertoáru. Všichni tady se chtějí nechat vidět a sám víš, že CHOAM se radši drží v ústraní.“

Fenring zdráhavě přikývl, dlouhým prstem si poklepal na bradu. „Po znovuobjevení Otoria jsem zalovil hlouběji a objevil další vlákna svázaná s nitkami napojenými na celou složitou síť. Mám podezření, hmmm, že tento svět byl úmyslně držen mimo záznamy, aby se zatajil před vámi a předchozími imperátory. Možná to má na svědomí někdo spojený s CHOAM.“

Shaddam cítil, jak rudne. „Všechno je spojené s CHOAM. Otorio je teď moje planeta, a pokud si někdo přeje něco namítat, ať to udělá. Promluvím si s urdirektorkou sám, pokud bude mít odvahu ukázat tvář.“

Imperátor si všiml, že pár netrpělivých šlechticů natahuje uši a pokouší se zachytit, o čem mluví.

Šťouchl do hraběte a díval se, jak se císařovna statečně snaží hosty zabavit. „Zatím mě nech užívat si svou chvíli, Hasimire. S komplikacemi a politickými problémy se vypořádáme později.“ Obrátil se k davu, rozpřáhl paže a zabručel: „Musím se družit s těmihle patolízaly a dát jim, co chtějí.“

Fenring tiše poznamenal: „Nepovažujte je všechny za patolízaly, sire. Někteří stojí za pozornost… coby nepřátelé, nebo možní spojenci.“

Zdobené kovové dveře rychlovýtahu se otevřely. První šlechtic, který vystoupil, na sobě měl zelenočernou kápi se znakem jestřába na hrudi. Zalétl pohledem šedých očí k imperátorovi a pokývl. Tohoto muže znal Shaddam dobře.

Vévoda Leto Atreides.

Schopnost přežít je schopnost čelit nečekaným nebezpečím a přečkat je.

Poučka Bene Gesseritu

Baron Vladimir Harkonnen se nikdy nepovažoval za tučného, i když ho tak druzí nazývali – a hodně tím riskovali, pokud to zjistil. Byl to mohutný člověk, hodně mohutný člověk, a ta velikost naznačovala jeho moc.

Svým chováním a pověstí lidi zákonitě zastrašoval. Valil-li se nějakou místností či chodbou, nadnášen suspenzory, každý se mu klidil z cesty, dokonce i vysocí úředníci či šlechtici jiných rodů. Možná že jednoho dne, za správných okolností, obsadí nějaký Harkonnen dokonce zlatý Lví trůn. Jednou.

Ta osoba nebude jeho sprostý a neuhlazený synovec Glossu Rabban. Ne, to by bylo nemyslitelné. Avšak Rabbanův mladší bratr… Feyd-Rautha, takový milý hoch. Ten by rozhodně mohl nosit imperiální roucha.

Podobnými myšlenkami se baron zaobíral, když se připravoval k odjezdu z Arrakis na Shaddamovu slavnost na jakési zapadlé planetě. Neuškodí nechat se vidět v imperiální společnosti.

Baron, vybavený suspenzorovým pásem, se neobratně šinul prašnou chodbou pod městem Kartágo, svou tajnou spojnicí na letiště. Jeho odlet nebude veřejně ohlášen, nečekal, že by ho někdo zastavil. Než dostal tu pompézní pozvánku, o planetě Otorio nevěděl zhola nic.

Před ním klusali strážní v khaki uniformách, po jeho boku a za ním postupovali osobní sluhové. Členové jeho doprovodu vlekli velké truhly s baronovým oblečením. Opustil sídlo Harkonnenů v opevněném středu svého hlavního města a raketoplánem se vydá k čekajícímu gildovnímu trajleru.

Baron měl na sobě dlouhý černý svrchník s modrým gryfem na klopě, symbolem rodu Harkonnenů. Cítil v tom objemném oděvu lehký proud vzduchu z chladičů. Otřel si z buclatého obličeje pot a prach, těšil se, až se zase ocitne v pohodlí na palubě raketoplánu.

Tomuto pouštnímu světu říkali místní „Duna“. Mizerné jméno, oni ho však pronášeli, jako by mělo duchovní nebo mystický význam. Baron dával přednost imperiálnímu Arrakis, to znělo mnohem řízněji a náležitěji, jako něco, co se dá poznat a ovládnout. Ve skutečnosti však byla Arrakis nepříjemné místo, špinavé a prašné, na hony vzdálené sladkým civilizovaným vůním jeho domovského světa Giedi Prima. Ale coby jediný zdroj významného koření, melanže, představovala Arrakis nesmírně výnosné léno. S vědomím, kolik solarisů teče do harkonnenské pokladnice, dokázal baron to nepohodlí snášet.

Horlivý sluha před ním rozprášil v osvětleném tunelu vodní mlhu. Baron se nadechl vlhkého vzduchu a pokynul mu, aby přidal další. Osvěžen postupoval dál a sluhové se střídali v mlžení, aby se pánovi lépe dýchalo. Připadalo mu, že se chodba táhne celé míle, ale aspoň že cestuje neviděn.

Konečně tunel začal stoupat a skončil u dvojitých dveří. Kosmická gilda měla svůj přísný letový řád a on nechtěl koráb zmeškat.

Než vyšel ven, dal si doušek z trubičky, kterou měl u úst. Jeho doprovod ho vedl přes krátký úsek rozpálené půdy a na palubu čekajícího raketoplánu. Jakmile se baron ocitl v luxusním soukromém oddělení a sluhové mu stáhli vnější vrstvu oblečení, konečně se v tom chladu uvolnil.

Ve dveřích se objevil Rabban, zavalitý muž mohutné postavy. „Jsme připraveni odstartovat, můj pane. Dneska jsem tvým pilotem.“ Jeho synovec byl na své schopnosti až nehorázně pyšný.

„Tak do toho. Padišáh imperátor čeká.“

Urostlý muž se rychle obrátil, aby zakryl rozčilení, a odkvačil.

Jakmile se Rabban dostal na pilotní palubu, mávl na skener, aby se dostal do kokpitu. Panel zasvítil oranžově, odmítl mu poskytnout přístup, dveře zůstaly zamčené.

Ke svému údivu cítil, jak se paluba chvěje, motory naskočily – bez něj! Raketoplán se připravuje k odletu! Zabušil mohutnýma rukama do dveří, vrhl se na ně celou svou vahou. Kov se otřásl, ale dveře se nepoddaly.

Dva harkonnenští strážní uslyšeli ten rozruch a přiběhli na pomoc. To už plavidlo stoupalo nad letiště. Ti pořízci, vyzbrojení čepelemi a štítovými opasky, spojili síly a konečně prolomili dveřní pečeť. Dveře s velikým praskotem povolily a otevřely se.

Rabbana šokovalo, když v pilotním oddílu objevil několik pouštních lidí v zaprášených hnědých pláštích. Bylo jich víc než Harkonnenů. Za řízením seděla štíhlá žena, naváděla plavidlo. Sjela k Rabbanovi pohledem a křikla na své společníky nějaký povel tím jejich drmolivým jazykem. Výrazně se lišili od té bídné městské lůzy v Kartágu. V modromodrých očích měli oheň, tvrdost pramenící ze širé pouště. Místní sklízeči koření? Možná dokonce tajemní fremeni?

Jeden snědý muž se na Rabbana vrhl se zakřiveným nožem. Bodl, ale minul, Rabban se stačil vyhnout a jediným gestem si aktivoval osobní štít. Nahrnuli se k němu další pouštní bojovníci, každý s vražednou čepelí v jedné ruce a primitivní mólskou pistolí ve druhé. Harkonnenské stráže tasily vlastní zbraně, chystaly se na boj v uzavřeném prostoru.

Jeden z rebelů vypálil, ale náboj se neškodně odrazil od štítu. Čtyři pouštní muži padli v boji o kontrolu nad zajatým plavidlem, ale zhroutili se i oba Rabbanovi strážní, každý s otrávenou šipkou v krku, tyto pomalu se pohybující zbraně dokázaly štítem projít. Pilotní prostor zaplnila mrtvá těla. Rabban taktak unikl témuž osudu, přikrčil se a šipka se odrazila od lodní přepážky nedaleko jeho krku.

Než stačili útočníci znovu vypálit, vyklidil pole a přitáhl za sebou poškozené dveře. Raketoplán stoupal z kosmodromu, škubal sebou a rachotil.

Rabban křičel, aby přivolal další stráže, ale nikdo se neobjevil. Podíval se průhledem a viděl, že se plavidlo obrátilo a míří do širé pouště, ne nahoru na oběžnou dráhu.

Zaslechl strýce, jak hřímá ve své luxusní kajutě, chce vědět, co se děje. S ním se teď Rabban nemohl zdržovat.

Najednou loď provedla prudký obrat a řítila se opačným směrem, přímo zpátky k městu. V břiše se mu všechno stáhlo, uvědomil si, co mají pouštní rebelové za lubem. Chtějí s raketoplánem havarovat někde v Kartágu, možná narazit přímo do sídla Harkonnenů. A bezpečnostní síly na zemi se neodváží pálit na loď s baronem na palubě.

Monitor na stěně zablikal, objevil se strýcův obraz, do tmavých očí mu stékala krev. Baron si svíral zápěstí, viselo mu v nepřirozeném úhlu, zřejmě zlomené. „Co se to děje? Potřebuju ošetřit!“

Chodbou se blížilo pět dalších stráží Rabbanovi na pomoc. Muži uviděli poškozené dveře do pilotní kabiny a společně vtrhli dovnitř. Teď, když měl posily, se Rabban protlačil za nimi. Musí převzít vládu nad plavidlem. Všichni vrazili do pilotního oddílu s tasenými čepelemi, Rabban sekl po jednom vzbouřenci, pak po dalším. Pouštní lidé se káceli k zemi.

Naživu zůstali tři rebelové, schovávali se za ovládacími panely. Pálili ze svých nešikovných mólských pistolí, mířili naslepo, střely nemohly proniknout osobními štíty, některé poškozovaly ovládací panely. Rabbanovy stráže útočily a pilotka mezitím dál naváděla plavidlo k vysokým budovám města. Rebelům došly náboje i šipky a bojovali dál noži.

Rabban se pohyboval jako blesk, překračoval těla, vyhýbal se a držel se za harkonnenskými strážemi. Kolem hlavy mu prolétla dýka. Padli další dva z jeho mužů.

Rebelové jako by měli nekonečné zásoby nožů, tahali je ze svých pouštních hávů, ale Rabban a jeho zbylí strážní měli víc síly a k tomu tělesné štíty a zanedlouho se už zbytek pouštní sebranky válel mrtvý po palubě kolem poškozeného řízení.

Pilotka se svezla na ovládací pult, z úst jí vytékala hustá tmavá krev. Ještě žila. Pronikavé modré oči jí divoce plály, když se natahovala po kontrolkách, aby vyslala plavidlo do smrtelného pádu.

Rabban vypálil z projektilové zbraně a její krev se rozstříkla po předním skle. Motory nabraly hlubší tón, loď zpomalila a mířila k budovám města.

Rabban se dral přes mrtvoly, rozmazával podrážkami krev, pospíchal k pilotní konzoli. Zápasil s ovládáním, snažil se přimět raketoplán k poslušnosti. Jedna z mřížek zajiskřila a zasyčela. Mnoho systémů poškodila střelba. I když se snažil ze všech sil, loď se bránila. Rychle klesali a budovy uprostřed Kartága se zdály být nesmírně vysoké.

Čas… bude mít dost času? Řval na kontrolky, rukou smetl z konzole velkou kaluž krve mrtvé pilotky. Aktivoval pomocné systémy, aby je zážeh motorů vynesl výš. Konečně se mu to podařilo, pozměnil kurz a zamířil s lodí mimo centrum města. Podařilo se mu vyvést raketoplán ze smrtelného kurzu jen pár metrů nad zemí a nasměrovat ho zpátky na letiště.

Rozhodně neměl stroj pod naprostou kontrolou, ale aspoň mířil zpátky nad volnou přistávací plochu za vymezenými drahami. Potřeboval dostat barona do bezpečí.

Plavidlo zachytil nápor větru a vychýlil je, Rabban měl co dělat, aby loď posadil na zem. Poskočila, zaryla se do země, rozletěl se prach a písek. Stočila se a konečně se zastavila. Rabban slyšel jen hučení adrenalinu v uších a vlastní bušící srdce.

Do pilotního oddílu vplul poškozeným průlezem rozzuřený baron. Ze zranění ve vlasech mu stékala do tváře krev, šklebil se, jak ho bolelo otékající levé zápěstí.

Za ním se nahrnuly stráže s tasenými zbraněmi, ale nebylo už proti komu bojovat.

„Mám to pod kontrolou, strýčku,“ oznámil Rabban.

Baron se zaškaredil na všechna ta těla na palubě. Jedno z nich sebou zaškubalo, baron se ve svém suspenzorovém páse natáhl a podřízl mu krk dýkou ve zdravé ruce.

Rabban dokončil přistávací sekvenci, vypnul stále blikající kontrolky motorů, pak se obrátil a usmál se na barona. „To se mi povedlo, strýčku. Viď, že ano?“

Mohutný muž byl na pochvaly skoupý. „Jsem zraněný. Zahynula spousta mých stráží a raketoplán je v troskách. Jak se teď dostanu na oběžnou dráhu, než odpluje gildovní koráb?“

Rabbana zklamalo, že se nedočkal pochvaly. Překročil mrtvou pilotku a pořádně ji přitom nakopl do břicha, až se skulila k přepážce. Hned se mu trochu ulevilo.

Kapitán stráže schoval pistoli do pouzdra a nůž do pochvy. Třásl se a potil, očividně měl z barona strach. Ten najednou bez varování vyrazil a zabodl mu dýku do krku. Muž se svezl k zemi jako hadrová panenka, jeho muži ztuhli na místě, báli se na barona podívat.

„Máš štěstí, že jsem se rozhodl popravit někoho jiného, synovče.“ To zdráhavé prohlášení bylo jediné uznání, jakého se Rabban dočkal.

Baron si sáhl na lepkavé rudé čelo a křikl na zbylé stráže: „Ven! Všichni! Sežeňte mi dopravu zpátky do sídla!“

Muži se to rozběhli zařídit.

Baron bolestně koulel očima, ale suspenzorový pás ho podpíral, bránil mu ve zhroucení. „Teď se nemůžu zúčastnit imperátorovy slavnosti na Otoriu.“

Rabban dál stál v přísném pozoru. „Mám poslat imperátorovi zprávu?“

„To teda ne! Seženu někoho jiného, aby to zaobalil. Shaddam nemusí vědět, že mě málem zabila banda špinavých pouštních krys.“ Rabban tušil, že strýc si bude dál vylévat vztek. „Měl ses postarat, aby bylo v raketoplánu bezpečno, než jsem se nalodil. Selhal jsi a je to tvoje vina, Rabbane.“

„Ale zachránil jsem tě. Zachránil jsem nás oba.“

Baron Harkonnen si zdráhavě povzdechl. „Pravda, bojovat umíš a dovedeš krutě nasadit brutální sílu, ale dnes to vyšlo jen díky tomu, že tě zahnali do kouta. Musíš se naučit být o několik tahů vpředu, jednat důsledně. Hrát strategickou hru, ne jen máchat palicí.“ Baronova zkrvavená tvář nasadila zamyšlený výraz. „Umíš vůbec hrát pyramidové šachy?“

Rabban zavrtěl hlavou.

„Je to hra mnoha složitých tahů a život je právě taková hra. V obojím se učíš myslet dopředu, zvažovat následky svých činů a vyhýbat se nástrahám.“

„Naučím se to, strýčku. Slibuju.“ Rabban si začínal uvědomovat, kolik je toho v sázce.

Baronova nálada se zvláštně proměnila, položil zdravou ruku synovci na paži. „Já nevím, jestli se někdo jako ty dovede naučit takové moudrosti.“

Rabban se snažil být upřímný, nutil se přijmout tu urážku. „Budu chytřejší. Slibuju.“

Baron zaduněl, jako by mluvil skrz stěnu z balvanů: „Prozatím po tobě chci, abys zatočil s tou pouštní holotou. Na to máš talent.“ Odmlčel se. „A sežeň mi doktora!“

Někteří tvrdí, že spokojenost s vlastním postavením vede k nedostatku ctižádosti. Na druhé straně, zaznamenal jsem, že ambice se může stát rakovinou, která člověka užírá zevnitř. Pravý vůdce musí najít náležitou rovnováhu.

Vévoda Leto Atreides, soukromé poznámky pro syna Paula

Leto vešel do přeplněného sálu na imperátorovu recepci a připadal si jako bojové zvíře vypuštěné do arény. Tohle nebyla bitva, jakou by si vybral.

Jeho matka Helena ho naučila, jak uspět u dvora, protože sama měla vznešené ambice. Zastavil se, aby vstřebal ten barevný vír, zvuky a vůně hostů, vybraného jídla a vystavených předmětů. Jeho otec si takové veřejné akce užíval, pořádal na Caladanu slavnosti, zvlášť velkolepé býčí zápasy, během jednoho z nich nakonec i zahynul. Ta tragédie Letovi vynesla vévodský titul v době, kdy nebyl o mnoho starší, než je Paul dnes…

Shaddam zachytil jeho pohled a Leto popošel před ostatní šlechtice, kteří vyšli z výtahu a soupeřili o co nejvýhodnější pozici. Chtěli být první, ale vycítili, že tento vévoda je něčím výjimečný.

Leto se Shaddamovi formálně uklonil a imperátor mu pokývl. „Vévodo Leto Atreide, drahý bratranče. Hodně to pro mě znamená, že tě tu vidím. Někdy bývá těžké dostat tě z Caladanu.“

„Soustředím se na svou planetu a svůj lid, sire… a to ve jménu Impéria. Jsem hrdý, že zastupuji rod Atreidů.“ Zaobalil svá slova do lichotivého tónu. „Váš nový muzejní komplex je to nejúchvatnější, co jsem kdy viděl. Nedá se to ani všechno vstřebat za jednu návštěvu.“

„V tom případě se musíš na Otorio vrátit a strávit tu víc času,“ řekl Shaddam. „Pak budeš moci náležitě ocenit odkaz rodu Corrinů.“

Leto se přistihl, že navzdory vlastním instinktům hraje tu zdvořilostní hru. Přitom ovšem dával najevo, že není pouhý pochlebník. „Děkuji vám za všechno, co jste pro mě učinil, sire. Rod Atreidů je díky vaší štědrosti mnohem silnější.“

Shaddam předstíral, že tu chválu odmítá. „Uplynuly už roky od té věci s napadením tleilaxanské lodi uvnitř gildovního korábu a procesu o propadnutí majetku.“

„Procesu, ve kterém jsem zvítězil.“

„Byl jsi očištěn, to je pravda. Upřímně řečeno, těm obviněním jsem ani na okamžik nevěřil. Taková zrada se rodu Atreidů nepodobá. Od té doby s radostí sleduji, že vládneš rozumným a poklidným způsobem.“

Přiblížil se hrabě Fenring a chladně vévodovi pokývl. On a Leto spolu měli také leccos za sebou. „Od těch událostí se držíte v pozadí, hmmm? Až na tu nedávnou šlamastyku ve Válce assassinů mezi Ekazy a Grummany. Hmmm. Takové problémy by mohly oslabit vaše postavení v landsraadu.“ Znělo to jak kritika. „Máte vážně velký potenciál, vévodo Leto. Já, hmmm, vás pečlivě sleduji.“

Leto vnímal, že za ním čekají další šlechtici, ale cítil, že se musí zmínit o tom podezřelém muži s vysílačem, kterého viděl ve vedlejší uličce. Obrátil se k imperátorovi. „Sire, byl jsem svědkem něčeho znepokojivého. Může to být důležité, ale taky nemusí.“

Shaddam se už díval k houfu netrpělivých hostů a Fenring Leta hladce vystrčil z imperiální společnosti. „Žádáte-li od imperátora nějakou laskavost, teď na to není vhodná doba. Radil bych vám –“

Leto zavrtěl hlavou. „Nežádám o žádnou laskavost, jsem jen znepokojen. Vy a já jsme už čelili zradě a pokusům o atentáty, hrabě Fenringu. Opatrnosti není nikdy dost.“ Popsal mu, co viděl.

Fenring luskl prsty na důstojníka sardaukarů, který stál v pozoru nedaleko. „Plukovníku bašáre, vyslechněte si, co má na srdci tady vévoda Atreides. Možná si to zaslouží prošetřit.“

Důstojník poslouchal a sledoval přitom Leta tak pronikavým pohledem, až to působilo, jak by mu vrstvu po vrstvě odlupoval kůži z těla. Pak se zamyslel. „Nemáte důvod lhát ani si vymýšlet falešný poplach, vévodo Leto Atreide. Prověřím to.“ Krátce pokývl a odkráčel.

Leta upokojil svědomitý sardaukarův přístup, uvolnil se a přejížděl pohledem shromáždění. Recepční sál v podkroví byl jako tréninková dráha s překážkami v podobě solidohologramových expozic, v nichž průvodci tichými hlasy popisovali každý vystavený historický předmět: háv Hassika II., pletený bič, který používal Ilnod za své dvoutýdenní vlády, čelenka s diamanty Shaddamovy první ženy, lady Anirul. Leto ji znal až moc dobře. To ona povolala Jessiku na Kaitan během posledních měsíců jejího těhotenství s Paulem.

Jessice se dostalo tak důkladného výcviku Sesterstva, že si Leto nedovedl ani představit, jakými dovednostmi disponuje. Věděl jen, že ji miluje, a věřil, že ona miluje jeho. Byli spolu skoro dvacet let a ona chápala svou roli vázané konkubíny, nikoli manželky. Nebyla to Letova volba, ale volba Impéria.

„Ona byla z Bene Gesseritu, a sloužila řádu dobře,“ ozval se vedle něj ženský hlas. „Myslím lady Anirul.“

Obrátil se a uviděl stařenu v nevýrazném černém rouchu. Zamračil se. „Vidím, že si imperátor vzal s sebou svou mluvčí pravdy.“

„Na podobných akcích se ve vzduchu vznáší tolik lží, že by to člověka udusilo.“ Ctihodná matka Mohiamová mu věnovala zvláštní pohled. Působilo to, jako by z něj její jasné oči dokázaly vytáhnout celou knihovnu tajných údajů.

Leto tu starou čarodějnici neměl v lásce. Pamatoval si, jak mu představila mladou Jessiku a trvala na tom, aby ji přijal za svou konkubínu. Za to Mohiamovou nesnášel, i když si Jessica nakonec získala jeho srdce. Nevěřil Bene Gesseritu a jeho pletichám.

„A jak se má Jessica?“ naléhala, jako by mu četla myšlenky. Ta stará benegesseritská babice dovedla vycítit myšlenku z nejmenší změny výrazu ve tváři. Tuhle dovednost měla i Jessica.

„Je v pořádku a spokojená na Caladanu.“

„Samozřejmě že si nepřála jet na Otorio. Konkubína zná své místo a Sestra těmto věcem rozumí. Vybraly jsme dobře, když jsme ti ji určily.“ Mohiamová zafuněla a rychle změnila tok myšlenek. „A tvůj syn?“ Z hlasu jí odkapával jed a vévoda byl okamžitě ve střehu.

„Můj syn.“ Odmlčel se a pak řekl s důrazem: „Můj dědic vyniká v každém směru. Brzy ho začnu zapojovat do důležitých imperiálních úkolů.“

„Jako je tento,“ dodala Mohiamová.

„Jako je tento. Imperátor mě pozval, ať sem přijedu znova. Možná sem Paula vezmu, aby si prohlédl muzejní sbírky.“

Zabodla se do něj pohledem. „Brzy bude mít věk na ženění. Sesterstvo může posloužit.“

Ztuhl a opatrně odpověděl: „Nepotřebuji, aby se Bene Gesserit pletl do záležitostí mé rodiny.“

Její slabý úsměv byl vřelý asi jako polární led. „Ve šlechtickém rodě jsou všechny rodinné záležitosti věcí Impéria.“

Leto ji sjel tvrdým pohledem, matně přitom vnímal hluk recepce v pozadí. „Můj otec mě učil, že první povinností vévody je bezpečí vlastního lidu. Jsem první a nejpřednější vévoda Caladanu.“

Zahlédl v davu známou tvář arcivévody Ekaze a využil možnosti opustit přísnou Ctihodnou matku. Podrážděn tím, že se Mohiamová plete do jeho záležitostí, se omluvil a vydal se k arcivévodovi.

Armand Ekaz stál ve skupince se čtyřmi dalšími šlechtici, hluboce zabraný do hovoru u vitríny s imperiálním nožem se zlatou rukojetí, kterou údajně třímal Fajkán Služebník v bitvě o Corrin. Původ toho předmětu byl vysoce pochybný, ale Shaddam z něj přesto udělal ústřední exponát výstavy.

Leto se zarazil, když zaslechl tiché hlasy z hloučku.

„… Šlechtický svaz.“

Muž s medvědí postavou a hustým knírem se poškleboval: „Lidé mluví o rozbití Impéria celá staletí. A nikdy se to nestane.“

„Proč ne, Atikku? Nemyslíš si, že tvé državy budou líp vzkvétat pod nezávislou vládou? Nebo se ti zamlouvají desátky a daně, které vysávají prostředky na absurdní účely, jako je tohle velikášské muzeum?“ Hosté se shlukli blíž k sobě.

Armand Ekaz pronesl: „Toto muzeum předvádí, co Corrinové dokázali za deset tisíc let.“ Rozhlédl se po vitrínách. „Moc toho není.“

Ten první, lord Atikk, zamumlal: „Impérium nikdo nedokáže rozbít. Je to jen myšlenka, aby bylo o čem klevetit.“

Jeden pozorný šlechtic si Leta všiml a rozhovor rázem umlkl. Armand se rozzářil. „Leto Atreide! Starý příteli!“

Arcivévoda představil Leta svým společníkům, nyní rozpačitým a stísněným. Leto udržoval nečitelný výraz a v duchu zpracovával, co vyslechl. Řeči o Šlechtickém svazu působily absurdně, zvlášť tady, v gigantickém muzeu oslavujícím deset tisíciletí Impéria.

Leto řekl bez úsměvu: „Jsem tu, abych se ohřál ve slávě padišáha imperátora.“

Atikk zabručel, jako by ho kritizoval: „Ale? Ne proto, abyste rozšířil černý trh pro tu vaši caladanskou drogu?“

Jeden z dalších šlechticů překvapeně zalapal po dechu. Leto se zamračil. „Caladanskou drogu?“ Atikk zrudl a odvrátil se.

Armand Ekaz vzal Leta kolem ramen, upřímně nadšen, že vidí přítele. „Přivoláváte mi hrozné vzpomínky, ale sdílíme spolu bolest, které ostatní nemůžou porozumět. Doufám, že se máte dobře.“

Leto sebou škubl, když pomyslel na Ilesu Ekazovou ve svatebních šatech, rozsekanou na kusy na zemi při svatebním obřadu. Mluvil k arcivévodovi, ostatních si nevšímal. „Mám se dobře.“ Pečlivě se vyhnul zmínce o Jessice, ale dodal: „Paulovi, mému synovi, je už čtrnáct. Nemůžu na něj být hrdější. Bude z něj výtečný panovník.“

„Čtrnáct?“ opakoval jeden ze šlechticů, hrabě Dinovo. „Pokud je vašemu synovi čtrnáct, pak byste měl začít hledat vhodnou partii na ženění. Nikdy není moc brzo. Moje dcera je ve stejném věku…“ Usmál se na Leta a nechal zbytek věty viset ve vzduchu.

Leto, kterého znechutila už zmínka Mohiamové na toto téma, rychle odpověděl: „Pro otce je na to vždycky moc brzo.“ Rozhlédl se po shromážděných šlechticích, nejen po okolním kroužku, ale po rozlehlém sále. Dívá se snad celý landsraad na jeho syna jako smečka predátorů, která vycítila čerstvý kus masa?

Lord Atikk si odfrkl. „Je dobře rozhodit sítě široko, Atreide. Caladan je jen jedna planeta. Spousta šlechticů by raději provdala dcery do rodu s rozsáhlejšími državami, do nějakého… významnějšího.“

Leto se naježil. „Dcery s tak mělkou ctižádostí by se k mému synovi nehodily.“

Armand se ochranitelsky přiblížil k Letovi. „Když byla má dcera ještě naživu, považoval jsem rod Atreidů za víc než přijatelný pro manželskou alianci.“ To další hovor zarazilo. Všichni věděli, co znamená jeho prázdný rukáv.

Leto se vymanil z té nepříjemné debaty. Docházelo mu, že tato nablýskaná recepce je plná politických pastí.

Nehladovějte příliš po pozornosti. Nenápadný vliv je silnějším klíčem k moci než okatá přehlídka bohatství nebo odvahy. Trpělivost je mince vysoké hodnoty.

Malina Aruová, urdirektorka CHOAM, důvěrný dopis vlastním dětem

Cítila slabé seismické otřesy, avšak planeta pod jejíma nohama byla pevná. Ve vzduchu se držel šedý závoj dýmu a vzdálené řeky lávy osvětlovaly nebe šarlatovou září.

Planeta Tupile byla tajným operačním srdcem CHOAM po celé generace, byť se ten skrytý svět neobjevoval na imperiálních mapách ani v záznamech Kosmické gildy. Několik planet neslo stejné kódové jméno, byla to podobně tajná útočiště a urdirektorka Malina Aruová shledávala, že to jen zvyšuje účinnost utajení.

Její syn Jaxson však nedbal o bezpečnost ani o rafinovanost. Za neklidných měsíců, kdy žil s Malinou na Tupile, se vmísil do toho bláznivého pozdvižení kolem znesvěcení jejich rodinných držav na vzdálené planetě Otorio. Jaxson se chystal toto útočiště brzy opustit, přestože mu radila pravý opak.

Malina měla pro své nejmladší dítě v plánu velké věci, hodlala nasadit vliv a zdroje CHOAM. Jen kdyby ji tak Jaxson nechal provést ten vypracovaný plán! Bohužel pochybovala, že se splní. Mladý muž měl zápal a elán, ale chyběla mu trpělivost.

Stála o samotě na otevřené verandě, kouř vzdálených erupcí ji pálil v sytě hnědých očích, až jí zčervenaly. Krátké tmavé vlasy nosila upravené hezky, ale zároveň prakticky, bez zbytečných okras. Kalhoty z měkké a pružné krokačí kůže jí objímaly štíhlé nohy. Na nebi se rýsoval veliký měsíc, jako by se chystal každou chvíli utrhnout a zhroutit se atmosférou dolů.

Seismický neklid Tupile dodával Malině vždycky energii, připomínal jí moc, kterou třímá. Impérium domněle ovládalo všechny osídlené planety, ale činnost imperátora a rozsáhlé politiky landsraadu byly ve skutečnosti jen rozptýlením pro oko, stejně jako když kouzelník mávne rukou před publikem.

Skutečnou kostrou civilizace byla společnost CHOAM, a to prostřednictvím své sítě obchodu a spojenců. Jaxson stejně jako mnoho dalších buřičů kázal, že rozbujelé Impérium je třeba rozpustit. Malina v zásadě nebyla proti, ale jen za přesných a kontrolovaných podmínek. A na to nebyl její syn dost statečný.

Kořeny Tupile coby skrytého útočiště se táhly celou imperiální historií. Během nepokojů následujících po vydání Oranžsko-katolické bible utekli členové Komise ekumenických vykladačů, aby si zachránili život, vytratili se na tajemnou planetu Tupile. Po staletích pečlivého a trpělivého přesívání dat byl svět Tupile odstraněn z hvězdných map a záznamů. I když sem nevedly žádné oficiální trasy Kosmické gildy, na základě dávné dohody měli nejvyšší ředitelé CHOAM nárok na tajnou přepravu.

Planeta ležela daleko od svého mdlého rudého slunce, mimo údajnou zónu života, ale gravitační interakce s velkým měsícem zahřívala krajinu tak, že byla obyvatelná. Bohatí samotáři si zde vybudovali mohutná soukromá sídla, která dokázala vzdorovat zemětřesením.

Malina uslyšela škrábání drápků a měkkých tlapek, obrátila se a uviděla své dva svalnaté trnopsy, kteří vyšli za Jaxsonem na otevřenou verandu. Od poslední hádky s ním uplynula teprve hodina. Doufala, že ten klid vydrží o něco déle, ale viděla, že její prchlivý syn je zralý k další diskusi.

Trávil s těmi dvěma zvířaty spoustu času, i když trnopsi byli oddaní spíš Malině. Měli kučeravou srst, svaly a tesáky, stříbřité trny, příliš silné na to, aby tvořily huňatý kožich. Za špičatýma ušima jim vyrážely ostré rohy. Z hrudí jim vycházelo děsivé temné vrčení, ale Malině to znělo, jako by předli.

Schválně si Jaxsona zatím nevšímala, s úsměvem se sehnula a roztáhla ruce. Trnopsi se k ní rozběhli, Jaxsona nechali za sebou. „Ano, moji drazí Hare a Kare.“ Objala je, škrábala je na tlamách a občas se bodla ukazovákem do některého trnu. Nevšímala si toho, měla od svých mazlíků spoustu drobných jizviček. Trnopsi se jí láskyplně usadili k nohám.

Konečně se zvedla, obrátila se k synovi a ujala se slova. „Víš, my dva se častěji shodneme, než neshodneme.“

„Pokud se shodneme, matko, proč jsme tedy nezničili rod Corrinů za to, co provedl? Mohla jsi zatahat ze správné provázky a jediným oběžníkem Shaddama oslabit.“

„Protože jsme CHOAM a Shaddam je Impérium a my to nemůžeme pojmout jako nedůstojnou rvačku na školním dvoře. Imperátor ani neví, co nám provedl.“

„To ho neomlouvá! Otorio bylo naše útočiště po předcích. Ta škoda se nedá nikdy odčinit.“

„Proto není žádný spěch,“ řekla Malina. „Podnikl bys drzou, zbrklou pomstu hned teď, nebo bys raději Impérium šikovně postupně rozkládal?“

Jaxson zaťal pěsti. Krátké kudrnaté vlasy mu přiléhaly k lebce, připomínaly černý kouř. Hustá obočí lemovala hnědé oči, nebezpečné jako nevybuchlé granáty.

Než stačil odpovědět, poznamenala: „Obdivuji tvou energii, synu. Po celý tvůj život jsem se snažila nasměrovat ji ve prospěch CHOAM a naší rodiny.“

„Chceš, abych byl stejná loutka jako bratr a sestra!“

Malina se té myšlence zasmála a oba trnopsi zavrčeli. Jeden se rozběhl k Jaxsonovi, nechal se pohladit a vrátil se zase zpátky. „Frankos a Jalma plní své úkoly přesně tak, jak bylo naplánováno. Kéž bys mi věřil, že i s tebou mám velké plány.“

„Otec vždycky říkal, žes mě odstrkovala, odklízela mě z cesty.“

Malina s námahou udržela nečitelný výraz. „Tvůj otec toho moc namluvil a existovaly důvody, proč se v tichosti uklidil na Otorio, než zemřel. Lituji, že jsi s ním strávil tolik času. Měla jsem se nad tebou ujmout přímějšího vedení.“

Jaxson se znovu chystal urazit. Zvedla konejšivě ruku, aby předešla další poznámce. Býval odjakživa vzdorný, ale Malina si s ním uměla poradit. Vycvičila své nebezpečné trnopsy a zkrotí i Jaxsona. Stačí mu jen nasadit jiný obojek.

Sáhla do svého elegantního saka a vytáhla pozlacený list jemného papíru s vytištěným zlatým corrinským lvem. „Tohle je pozvánka pro nás na tu jeho absurdní recepci. Neposlal to jako provokaci ani jako urážku. Shaddam prostě nic netuší. Neví, co napáchal našemu dědictví.“

Roztrhala pozvánku a zvedla ruce, rozsypala kousky za verandu, až se rozletěly v kalném vánku. „Já se nezúčastním. Tvůj bratr, prezident CHOAM, se nezúčastní. Nedostaví se žádný představitel společnosti, protože jsem jim nařídila, aby se omluvili. Vidíš, jsme na stejné straně.“

„Všimne si toho vůbec někdo?“ zeptal se hořce. „Čeho se tím dosáhne?“

„Čehokoli, co si tvá fantazie a trpělivost dokáže představit. Učila jsem tě neobětovat to, co doopravdy chceš, tomu, o co stojíš právě teď. Všichni v tom hrajete své vlastní role.“ Malina stiskla tenké rty. Frankos, její nejstarší, se ujal břemene prezidenta CHOAM, veřejné tváře obrovské společnosti, zatímco Jalma, její jediná dcera, se vdala za mocného, leč senilního starého hraběte Uchana, hlavu velkorodu se sedmi planetami pod svou – její – kontrolou.

„Potřebuju dělat víc než jen tiše vysedávat na schůzích, matko. Čeká nás práce. Mám svou vlastní síť, můžeme dosáhnout věcí, které budou mít veliké dopady.“

Malina věděla, že se setkal s několika neskrývaně odbojnými šlechtici landsraadu. Někdy neškodí ventilovat zoufalství a plánovat odvážné protesty, které nikdy nedojdou naplnění. „Až budeš připraven, seznámím tě s vlivnými agitátory ve Šlechtickém svazu. Ten plán je rozsáhlý a složitý a během několika generací jsme už docílili značné eroze. V základech Impéria se objevují trhliny a Shaddam si to ani neuvědomuje.“

Jaxson zuřil. „Imperátor si to poškození neuvědomuje, protože je moc malé a moc pomalé. Oslavujete nenápadné daňové úniky, tajení držav a odklánění zdrojů. Já se nechci ploužit pomalým tempem evoluce. Potřebujeme revoluci , ta přinese Impériu svobodu. Lidstvo nevydrží dalších tisíc let corrinského úpadku. Moderní Impérium neslouží žádnému účelu, jen despocii.“

Har a Kar vzhlédli k Jaxsonovi, jako by je jeho řeč fascinovala, ale Malina ta slova slyšela už mnohokrát. „Slogany žádný pokrok nepřinesou. Předveď svůj růst a znalosti,“ pronesla tvrdě. Prudce zvedl hlavu, jako by ho šlehla bičem. Benegesseritské Sesterstvo používalo podobnou techniku zvanou Hlas, ale Malina tím prostě demonstrovala, jak dobře rozumí každému vláknu Jaxsonova bytí. „Rozšířím tvou odpovědnost, ale pod mým vedením!“

Malina se odvrátila od začouzené, temné oblohy k synovi. Trnopsi se zvedli a stanuli jí u boku.

Zavrtěla hlavou.

„Co ten –“