Obchod
paní tlusté

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeňka Martincová

Obchod paní tlusté – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obchod paní Tlusté

Byl jednou jeden obchod. Ten obchod patřil paní Tlusté už přes sto let. Prodávala v něm nesmírně zajímavé předměty. Na policích byly rozmístěné různé lahvičky s lektvary a také karafa s nápisem Zázračné slzy. Vedle poliček stál věšák, na kterém visela kápě neviditelnosti. Za zády paní Tlusté se vznášelo létací koště, neposedné jako vždycky. Kdysi ho tu zapomněla nějaká čarodějnice. Na pultu seděla panenka se zlatou korunkou na hlavě. Jestlipak patřila nějaké princezně?

V obchodě tikaly staré pendlovky. Paní Tlustá jejich zvuk měla ráda, uklidňoval ji. Často u nich po práci sedávala a sepisovala seznam zboží, které je potřeba objednat.

Jednoho dne vstoupil do obchodu paní Tlusté stařec v roztrhaném kabátu. Z pravé kapsy vytáhl zlatý kompas s poškrábaným sklem. Střelka ale neukazovala na sever, nýbrž se neustále otáčela jako vteřinová ručička hodinek.

„Ten kompas je rozbitý? Proč se ta střelka točí dokola?“ zeptala se ho paní Tlustá.

„Není rozbitý. Dokud se točí, vyprávím pohádky těm, co jim chtějí naslouchat. Na oplátku žádám jen kus žvance. Ovšem pozor, moje pohádky nejsou ledajaké. Jsou propletené!“

„Neměl jste na mysli spíš popletené?“

„Ne, myslel jsem propletené. Jedna pohádka navazuje na druhou a nikdo si nemůže být jistý, kde příběh končí a kde začíná,“ vysvětloval stařec paní Tlusté, aby si nepletla pojmy. „Můžu vám je vyprávět, jestli chcete. Jakmile ale střelka kompasu začne ukazovat na sever, půjdu o dům dál.“

Srdce paní Tlusté zaplesalo. To už bylo dávno, kdy jí maminka jako malé holčičce vyprávěla pohádky. A tak dala na dveře obchodu ceduli ZAVŘENO, aby si je mohla poslechnout. Byla to velká událost, protože paní Tlustá obchod už přes sto let nezavřela.

Oba se usadili do pohodlných křesílek v rohu a paní Tlustá nabídla starci pečenou kachnu, která jí zbyla od oběda. Pustil se do ní s velkou chutí. Jakmile dojedl, olízl si všechny prsty a začal vyprávět.

„Jak lenoch ke štěstí přišel. Tak se jmenuje první pohádka,“ řekl stařec a položil zlatý kompas na kulatý stolek mezi křesílka tak, aby měli střelku na očích.

Jak lenoch ke štěstí přišel

Jednoho dne seděl jeden dědeček na pařezu uprostřed obyčejného lesa a mračil se. Byl totiž kouzelný a měl rozdávat čarovné dárky za dobré skutky. Takových dobrých skutků ale ubývalo, a proto dával čarovné dárky i těm, kterým mohly dobře posloužit. Čarovné dárky byly vyskládány v kárce, kterou vozil všude s sebou.

Když už měl dědeček dost lelkování, rozhodl se, že se vydá na cestu. Doufal, že natrefí na osobu, která si jeho čarovný dar zaslouží, nebo které jeho dar prospěje. Zakopnul ale o lenocha, který se válel u cesty.

Lenoch se jen přetočil na druhý bok a válel se dál.

Dědeček nad tím smutně kroutil hlavou. „Co to s tou dnešní mládeží je? Ranní paprsky už dávno zahřívají zem a on se tu klidně válí a ani z cesty mi neuhne,“ brumlal si pod vousy. Táhl svou káru dál.

Dnes ovšem kouzelný dědeček neměl štěstí. Nepotkal nikoho, kdo by si zasloužil být obdarován. Jeho tělo bylo unavené a slabé. Jak dlouho ještě kárku s dárky uveze? Vtom uviděl lenocha. Ležel na tom stejném místě a odmítal se hnout. Dědeček se naštval a chtěl začít lenocha hubovat, když vtom dostal mnohem lepší nápad. „Hej ty, lenochu, něco pro tebe mám!“

Lenoch otevřel nejdřív jedno oko, a když uviděl, že za sebou stařec táhne káru plnou věcí, otevřel i to druhé. „Tak povídej, dědku, co pro mě máš?“

„Kouzelné hodiny!“

„Kouzelné hodiny? Chceš mě snad napálit? Co může být na hodinách kouzelného?“

„To zjistíš jedině tehdy, najdeš-li pro ně do půlnoci domov, řekl dědeček a s námahou sundal staré stojací hodiny z káry. Postavil je před lenocha.

„K čemu mi budou hodiny, dědku?“

„Udělají ti dobrou službu, když uděláš, co jsem ti řekl. Uvidíš.“

Lenoch se ve skutečnosti jmenoval Stanislav a žádný domov neměl. Toulal se obyčejným lesem odmalička. V břiše mu kručelo a v krku mu vyschlo. Když uviděl ty staré hodiny, v hlavě se mu zrodil plán. Ani na chvíli nevěřil, že by hodiny mohly být kouzelné. Vypadaly ale pěkně. Mohl by je vzít hned ráno na trh a za peníze z jejich prodeje by si mohl zaplatit pokoj v hostinci a jistě by mu zbylo i na jídlo a pití. Při té představě se slastně protáhl. „Tak já si je teda vezmu, dědku. Kam se s nimi ale vrtnu? Žádný domov nemám. Bojím se, aby mi je někdo neukradl.“

„Když půjdeš rovnou za nosem, dojdeš k opuštěnému domu. Tam můžeš přenocovat. Už jsem ti toho prozradil až dost. Koukej se taky snažit.“

„Děkuju za radu, dědku, vypravím se tedy tam.“ Stanislav vzal pendlovky na záda. Pod jejich vahou na chvíli zakolísal. Byl však mladý a silný, a tak se mu podařilo donést je až do opuštěného domu.

Ten dům musel být opuštěný už velmi dlouho. Byly v něm jen holé stěny a na zemi se válela stará matrace, ze které čouhala sláma, a na ní ležela zaprášená panenka se zlatou korunkou na hlavě. Nejspíš ji tu zapomnělo nějaké děcko, pomyslel si.

V jedné z místností našel dokonalé místo pro hodiny a naproti nim položil starou matraci. Chtěl mít svůj dar pěkně na očích. Co kdyby mu je někdo sebral? Jeho sen o prolenošených dnech by se rázem rozplynul.

A něco se opravdu stalo. Ale radost z toho Stanislav neměl. Hodiny se každou chvíli zastavovaly a vycházely z nich podivné zvuky, které ho nenechaly spát. Pokaždé, když se zastavily, rychle vstal a znovu je natáhl.