Frankenstein

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Mary Shelleyová

Frankenstein – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložil Martin Pokorný

CooBoo Classics Svazek 7

Edici řídí Michal Kolezsar

Epilogue © Ladislav Nagy, 2021

Cover design © Hana Mičková, 2021

Translation © Martin Pokorný, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7661-243-3

ISBN e-knihy 978-80-7661-398-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7661-399-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7661-397-3 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Snad žádal jsem tě, Tvůrce, bys z hlíny mé

mi uhnět člověka? Snad žádal jsem tě, bys

mne z temnot vyzvedl?

Ztracený ráj

Vilému Goodwinovi,

autoru Politické spravedlnosti, Caleba Vilémse atd.,

tyto svazky

v úctě připisuje

autor

Předmluva k prvnímu vydání (1818)*

Podle názoru dr. Darwina** a některých německých fyziologů není zcela vyloučeno, že by k událostem, na nichž se toto smyšlené vyprávění zakládá, mohlo skutečně dojít. Ani náznakem v podobné představy nevkládám seriózní víru, nicméně jejich volbu za základ beletristického díla jsem nechápala jako pouhé splétání nadpřirozených hrůz. Událost, která činí celý příběh zajímavým, nevykazuje ony vady, jež jsou všem jednoduchým historkám o strašidlech či kouzlech vlastní. Lákala mě novotou situací, k nimž je úvodem, a i když je vyloučeno, aby příslušný děj hmotně proběhl, přece jen imaginaci skýtá hledisko vhodné k soubornějšímu a suverénnějšímu narýsování lidských emocí, než by tomu bylo u běžného líčení skutečných událostí.

Snažila jsem se tedy zachovat věrnost základním principům lidské přirozenosti, ale neostýchala jsem se inovací v jejich kombinacích. Shodné pravidlo sleduje tragické básnictví Íliady, Shakespeare v Bouři a Snu noci svatojánské a především Milton ve Ztraceném ráji, a i ten nejskromnější spisovatel, který se svou prací snaží pobavit sebe či druhé, může v prozaické tvorbě využít licenci či lépe řečeno pravidlo, z jehož přijetí vzešlo tolik skvostných kombinací lidských citů v dílech svrchované poezie.

Situace, jež je východiskem příběhu, vzešla z běžné konverzace. Ta se rozeběhla zčásti pro pobavení, zčásti kvůli procvičení zatím nevyzkoušených duševních schopností. K tomu se pak – jak práce postupovala – přimísily další pohnutky. Rozhodně mi není lhostejné, jak na čtenáře zapůsobí morální tendence zachytitelné v emocích a postavách, jež kniha obsahuje, nicméně má hlavní snaha v tomto směru byla napřena k tomu, abych se vyhnula vysilujícímu účinu současných románů a abych předvedla půvab rodinných pout a přednosti humanity a ctnosti. U různých mínění, jež přirozeně vycházejí z hrdinovy povahy a situace, rozhodně není záhodno předpokládat, že je zastávám sama, a stejně tak není namístě vyvozovat z následujících stránek názorový příklon k jakékoli filosofické nauce.

Pro autorku je zajímavým faktem, že příběh započal v témže majestátním kraji, který tvoří hlavní dějiště, a ve společnosti, na kterou nutno vzpomínat se steskem. Léto roku 1816 jsem strávila nedaleko Ženevy. Bylo chladno a deštivo, po večerech jsme se shlukovali u planoucího ohně a občas si krátili čas německými duchařskými historiemi, které nám padly do rukou. Tato vyprávění v nás podněcovala hravé puzení k nápodobě. Ještě se dvěma přáteli (přičemž pero jednoho z nich by dokázalo stvořit vyprávění pro veřejnost mnohem lákavější než cokoli, co kdy napíšu já) jsme se dohodli, že každý z nás napíše příběh založený na nějaké nadpřirozené události.

Počasí se však náhle zlepšilo, mí dva přátelé vyrazili na cestu po Alpách a ve velkolepých scenériích, jež toto pohoří nabízí, pustili všechny vidiny duchů z hlavy. Následující vyprávění bylo jako jediné dovedeno ke konci.

* První vydání vyšlo anonymně a autorem předmluvy je Percy Bysshe Shelley. Viz níže, str. 16. – Pozn. překl.

** Míněn je Erasmus Darwin (1731–1802), dědeček autora spisu O původu druhů Charlese Darwina. – Pozn. překl.

Předmluva ke třetímu vydání (1831)

Když se nakladatel knižní řady Standard Novels rozhodl vydat i Frankensteina, požádal mne o sepsání zprávy o tom, jak příběh vznikl. Ochotně to činím tím spíše, že mi to navíc umožňuje podat obecnou odpověď na otázku, kterou mi lidé velmi často kladou – totiž jak mne vlastně v dívčím věku vůbec napadlo představit si něco tak odpudivého a ještě to navíc dopodrobna vylíčit. Sice o osobních záležitostech nerada veřejně mluvím, ale jelikož má zpráva poslouží jen jako dodatek k již hotovému dílu a bude se omezovat na témata, jež souvisejí výhradně s mým autorstvím, nemám důvod si tento dodatek v osobním tónu vyčítat.

Není nijak zvláštní, že coby dcera dvou významných literárních osobností jsem od útlého věku uvažovala o spisovatelství. Už jako malé dítě jsem čmárala po papírech a ve volném čase mne nejvíce bavilo „psát“. Měla jsem však ještě milejší potěšení, a tím bylo snování fantazií a rozvíjení nápadů, jejichž tématem byl sled imaginárních událostí. Mé snění bylo fantastičtější než mé spisování a skýtalo mi větší potěšení. Při psaní jsem byla imitátor: namísto abych zaznamenávala vlastní nápady, napodobovala jsem cizí invenci. Mé spisování bylo určené přinejmenším jedněm dalším očím, očím mé kamarádky a družky z dětství, zatímco sny byly jen moje: nikomu jsem je nepopisovala, byly mi útočištěm, když mne něco tísnilo, a nejryzejším potěšením, když jsem byla svobodná.

Skoro celé dětství jsem prožila na venkově a z podstatné části ve Skotsku. Občas jsem navštívila i malebnější oblasti, avšak mým hlavním místem pobytu byly pusté a chmurné severní břehy řeky Tay poblíž Dundee. Ve vzpomínce je prohlašuji za pusté a chmurné, ale tehdy mi takové nepřipadaly. Byly vznosnou říší svobody a příjemným světem, v němž jsem se – nikým nesledována – mohla stýkat s výtvory své fantazie. I tehdy jsem psala, ale v tom nejpřízemnějším stylu. Má skutečná tvorba, vzletné přeludy mé imaginace, se rodila a vyrůstala pod stromy na pozemku přiléhajícímu k našemu domu nebo na zšeřelých úbočích blízkých nezalesněných hor. Hrdinkou mých vyprávění jsem nebyla já. Život se mi jevil jako cosi příliš obyčejného. Nedokázala jsem si představit, že by se mým údělem mohly stát romantické stesky či podivuhodné události. Nebyla jsem ale omezena na vlastní identitu a mohla jsem čas zaplnit výtvory, jež pro mne byly v daném věku mnohem zajímavější než moje vlastní vjemy.

Později se můj život stal rušnějším a fikci nahradila skutečnost. Mému muži však od první chvíle velice šlo o to, abych prokázala, že činím čest jménu svých rodičů, a zapsala se do análů slávy. Neustále mě pobízel, abych se domohla literární slávy, která v té době zajímala i mne, přestože dnes už k ní jsem nekonečně lhostejná. Přál si, abych psala, a v první řadě si přitom nesliboval, že hned vytvořím něco pozoruhodného, nýbrž chtěl sám posoudit, nakolik v sobě mám příslib lepších věcí do budoucna. Já ale nic nepodnikla. Čas mi zabíralo cestování a starost o rodinu – a jediným literárním zaměstnáním, které poutalo můj zájem, bylo studium pomocí četby a duševní zdokonalování v rozhovorech s jeho mnohem kultivovanějším duchem.

V létě roku 1816 jsme navštívili Švýcarsko a zabydleli se v sousedství lorda Byrona. Zpočátku jsme volné chvíle trávili na jezeře nebo touláním po jeho březích a jediným, kdo pracoval perem, byl lord Byron, který v té době psal třetí zpěv Childe Haroldovy pouti. Jak nám své ideje, zahalené do básnického svitu a harmonie, postupně představoval, vtiskávaly božskou pečeť krásám nebe i země a my spolu s nimi pociťovali jejich záři.

Počasí však toho léta bylo deštivé a nevlídné a neustálý déšť nás mnohdy na řadu dní donutil zůstat v domě. Do rukou nám padlo několik svazků duchařských historií, přeložených z němčiny do francouzštiny. Jednou byla historie nestálého milence, který se v okamžiku, kdy chtěl obejmout nevěstu, s níž byl právě oddán, ocitl v náručí bledého ducha té, kterou opustil. Jinou byl příběh o hříšném zakladateli rodu, jehož strašným prokletím bylo, že všem mladším synům svého zakletého domu udělil polibek smrti přesně ve chvíli, kdy překračovali práh dospělosti. Jeho gigantická přízračná podoba, oděná jako duch z Hamleta v brnění, ale se zdviženým hledím, byla spatřována v noci za mihotavého svitu měsíce a zvolna procházela šerou chodbou. Silueta zmizela ve stínu hradních zdí, ale záhy nato se rozlétla brána, bylo slyšet kroky, otevřely se dveře komnaty a on přistoupil k lůžku rozkvétajících mladíků, ukolébaných posilujícím spánkem. Tvář měl pokrytu věčnou lítostí, když se shýbal a líbal na čelo chlapce, kteří od té chvíle uvadali jako květy s přestřiženým stonkem. Nikdy znovu jsem ty příběhy neměla v rukou, ale jejich děj mám v mysli vryt stejně zřetelně, jako bych je četla včera.

„Každý z nás napíše duchařskou historii,“ navrhl lord Byron a nápad byl přijat. Byli jsme čtyři. Vznešený básník začal rozvíjet vyprávění, jehož zlomek zveřejnil v závěru poémy Mazeppa. Shelley – jehož hlavním nadáním je zachycení představ a pocitů v záři oslnivých obrazů a v hudebnosti nejlahodnějších veršů, jakých je naše řeč schopna, nikoli vymýšlení konstrukce příběhu – začal s vyprávěním založeným na zážitcích ze svého mládí. Chudák Polidori dostal jakýsi příšerný nápad: dáma s lebkou namísto hlavy byla tímto způsobem vytrestána za to, že se dívala klíčovou dírkou – už si nepamatuji nač –, ale samozřejmě to bylo něco šokujícího a odsouzeníhodného; když se pak ale ocitla v horší bídě než proslulý Tom z Coventry, nevěděl už, co si s ní počít, a musel ji odklidit do hrobky Kapuletů, neboť nikam jinam se nehodila. Oba slavní básníci, znechucení těžkopádností prózy, se úkolu, který jim nevyhovoval, také rychle zbavili.

Já se snažila vymyslet příběh, příběh srovnatelný s těmi, které nás k danému úkolu podnítily: takový, aby oslovil tajuplné obavy, skryté v naší přirozenosti, a vyvolal znepokojivou hrůzu, takový, aby se čtenář bál otočit hlavu, aby mu tuhla krev a bušilo srdce. Pokud ničeho z toho nedosáhnu, nebude má duchařská historie hodná svého jména. Přemýšlela jsem, dumala jsem, vše nadarmo. Pociťovala jsem onen tupý nedostatek invence, který je nejhorším spisovatelským prokletím, když na naše úzkostlivé modlitby odpovídá jen malátné nic. Napadl vás příběh?, ptali se mě každé ráno, a já byla den po dni nucena odpovědět skličujícím Ne.

Řečeno se Sanchou Panzem, každá věc musí mít začátek a ten začátek musí souviset s něčím, co předcházelo. Podle Indů svět spočívá na slonovi, ale slona postavili na želvu. Nutno poníženě přiznat, že invence nespočívá ve stvoření z ničeho, nýbrž z chaosu: na prvním místě musí být dodán materiál. Invence může obdařit tvarem temná a beztvará jsoucna, ale nemůže je sama přivést k existenci. U všeho, co souvisí s objevováním a vymýšlením, a to i v oblasti imaginace, se nám neustále připomíná historka o Kolumbovu vejci. Invence spočívá ve schopnosti chopit se potenciálu určitého námětu a ve schopnosti utvářet a formovat představy, které námět sugeruje.

Pozorně, ale takřka mlčky jsem naslouchala mnoha dlouhým rozhovorům lorda Byrona a Shelleyho. Jeden byl věnován diskusi o různých filosofických naukách, mimo jiné o povaze životního principu a o otázce, zda je pravděpodobné, že bude kdy odhalen a veřejně znám. Básníci spolu hovořili o pokusech dr. Darwina*** (přičemž mi teď nejde o to, co doktor skutečně provedl nebo co si sám přisuzoval, nýbrž o to, co mu bylo přiřčeno v onom rozhovoru), který ve skleněné schráně ponechal kus nudlí tak dlouho, až se jakýmsi mimořádným působením začal cíleně pohybovat. Takto k poskytnutí života nedojde. Snad dojde ke znovuoživení mrtvoly (příklad podobných dějů poskytl galvanismus), snad se podaří vyrobit složky živého tvora, sestavit je a obdařit životním teplem.

Během rozhovoru se setmělo, dokonce i minula hodina duchů, než jsme šli spát. Když jsem položila hlavu na polštář, neusnula jsem – a zároveň se nedá říct, že bych přemýšlela. Mimoděk se mne zmocnila má obraznost, vedla mě a obdařovala sled obrazů, které se mi vynořovaly v mysli, zřetelností, jež se zcela vymyká obvyklému snění. Se zavřenýma očima, avšak pronikavě jsem v duchu viděla, jak pobledlý vyznavač neblahých umění klečí před věcí, kterou sestrojil. Viděla jsem roztažený odpudivý přízrak člověka, který poté účinem jakéhosi mocného mechanismu projevil znaky života a zachvěl se podivným, napůl živým pohybem. Musí to být děsivé, neboť důsledek každé lidské snahy napodobit ohromné soukolí Stvořitele světa by byl nutně nanejvýš děsivý. Dosažený úspěch by umělce vystrašil a on by od svého odporného díla v hrůze prchl. Doufal by, že předaná jiskérka života, bude-li ponechána bez opatrování, pohasne a že ta věc, jíž se dostalo tak nedokonalého oživení, znovu poklesne v mrtvou hmotu; spal by ve víře, že hrobové ticho navždy zdusí pomíjivou existenci té odporné mrtvoly, v níž předtím viděl kolébku života. Spí, ale cosi ho probudí: otevře oči a ta strašná věc stojí u jeho lože, odtahuje závěs a pohlíží na něj žlutavýma, vodnatýma, avšak přemýšlivýma očima.

Mé oči se otevřely hrůzou. Ty představy ovládly mou duši natolik, že mnou probíhalo vystrašené mrazení a já toužila vyměnit hrůzný výjev vlastní fantazie za skutečnost kolem sebe. Dodnes vidím tu místnost, tmavou parketovou podlahu, zavřené okenice, jimiž se prodírá světlo měsíce, a pocit blízkosti skelného jezera a vysokých bělostných Alp. Odporného fantóma jsem se nebyla s to zbavit – pronásledoval mne dál. Musím zkusit myslet na něco jiného. Vrátila jsem se v duchu ke své duchařské historce – své nešťastné a úmorné duchařské historce! Kdyby se mi tak podařilo vymyslet příběh, který by čtenáře poděsil tak, jako jsem oné noci byla vyděšena já!

Ten nápad byl rychlý jako světlo a stejně tak povzbudivý. „Mám to! Co poděsilo mne, poděsí i druhé; stačí, když popíšu ten přízrak, který mne pronásledoval v půlnočním snu.“ Den nato jsem oznámila, že mne napadlo vyprávění. Hned ten den jsem začala slovy: „Završení své dřiny jsem spatřil jedné pošmourné listopadové noci,“ a prostě jsem jen zaznamenala hrůzy ze svého vidění.

Nejprve jsem uvažovala jen o krátkém vyprávění na pár stran, ale Shelley mne pobízel, ať myšlenku rozvinu obšírněji. Nejsem manželovi zavázána za jedinou událost děje a v podstatě ani za žádnou emoční linku, nicméně nebýt jeho povzbuzování, nezískal by text podobu, v níž byl představen veřejnosti. Výjimkou je předmluva: nakolik si vzpomínám, napsal ji výhradně on.

Nyní tak své hrůzné dítko znovu vysílám do světa a přeji mu zdar. Mám je v lásce, neboť bylo plodem šťastných dní, kdy smrt a žal byla pouhá slova, jež v mém srdci nenacházela žádnou skutečnou odezvu. Jeho stránky vypovídají o mnoha procházkách, projížďkách a rozhovorech, kdy jsem nebyla sama – a toho, jenž mi přitom byl společníkem, už na tomto světě nikdy nespatřím. To však je moje věc; pro mé čtenáře jsou tyto vzpomínky nepodstatné.

Už jen stručně k provedeným úpravám. Jsou především stylistické. Nezměnila jsem žádný úsek děje, neuvedla do příběhu žádné nové představy ani situace. Upravila jsem text tam, kde svou smělostí mohl narušit sledování děje, a tyto změny jsou takřka všechny na počátku prvního dílu. V celé knize jsou omezeny výhradně na místa, jež jsou dějovými doplňky; jádro a podstata příběhu zůstávají nedotčeny.

V Londýně 15. října 1831

M. W. S.

*** Viz výše, pozn. 2 na str. 9. – Pozn. překl.

I. díl

První dopis

Paní Savillová

Anglie

Petrohrad, 11. prosince 17__

Potěší Tě zpráva, že zahájení podniku, na který jsi pohlížela s tak temnými předtuchami, neprovázela žádná pohroma. Včera jsme připluli a mým prvním úkolem je ujistit mou drahou sestru, že se mi daří dobře a že na zdar svého plánu pohlížím se sílící jistotou.

Petrohrad leží mnohem severněji než Londýn a při procházce ulicemi cítím, jak mě do tváří pleská lehký severák, který mi zoceluje nervy a naplňuje mě radostí. Rozumíš tomu pocitu? Vítr putující z krajů, k nimž nyní sám mířím, mi dává poznat chuť těch mrazivých podnebí. Fantazie podnícené tímto vanutím příslibu jsou zanícenější a zřetelnější. Marně přesvědčuji sám sebe, že severní pól je místem ledu a pustoty; mé představivosti se stále znovu předestírá coby kraj radostný a krásný. Slunce tam je, Margareto, neustále vidět: jeho široký disk se vždy jen zlehka dotkne obzoru a rozlévá neustálou záři. Sníh a mráz – důvěřuji-li, sestro, dřívějším průzkumníkům – jsou odtamtud vypovězeny a při plavbě přes klidné moře budeme možná zaváti k zemi, jež svou krásou a svými divy překoná každý doposud objevený kraj obydlené země. Jeho plody a podoby budou možná stejně nesrovnatelné, jako jsou v oněch neobjevených samotách unikátní fenomény nebeských těles. Vždyť v zemi věčného světla se lze nadít čehokoli! Snad tam objevím zázračnou sílu, jež přitahuje jehlu, snad podřídím zákonu tisíc nebeských pozorování, u nichž je zapotřebí jen této jedné cesty, aby se jejich zdánlivá excentričnost změnila ve shodu. Ukojím svou planoucí zvědavost pohledem na doposud nikdy nenavštívený díl světa a možná vykročím po půdě, do níž se do té doby neotiskla lidská noha. To jsou má lákadla a postačují k tomu, aby překonala veškerý strach z nebezpečí či smrti a přiměla mne zahájit tuto namáhavou plavbu s blahem, jaké cítí dítě, když se s kamarády o prázdninách vypraví ve člunu na objevitelskou cestu po řece u rodného domu. I kdyby ale všechny pronesené domněnky byly nepravdivé, nepopřeš nedocenitelný prospěch, který přinesu celému lidstvu až do posledního pokolení, jestliže u pólu objevím trasu do zemí, k jejichž dosažení je v současnosti zapotřebí mnoha měsíců, nebo odhalím tajemství magnetu, k němuž lze – pokud vůbec – dospět jedině podnikem, jako je ten můj.

Tyto úvahy rozptýlily rozrušení, s nímž jsem dopis začínal psát, a nyní cítím, jak mi v srdci plane nadšení, jež mne povznáší k nebesům – neboť nic nepřispívá ke zklidnění mysli tak jako pevně vytčený cíl, bod, k němuž může duše upnout duchovní zrak. Nynější výprava bývala oblíbeným snem mých dětských let. Se zápalem jsem čítal popisy cest podnikaných v naději, že se přes moře kolem pólu dopluje do severního Tichomoří. Možná si vzpomínáš, že jediným titulem v knihovně strýčka Thomase byla souborná historie objevitelských výprav. Mé vzdělání bylo zanedbané, ale vášnivě rád jsem četl. Studoval jsem ty svazky dnem i nocí, a čím důvěrněji jsem je znal, tím větší lítost jsem jako dítě cítil při zjištění, že přání, jež otec vyřkl na smrtelném loži, strýci zakazovalo povolit mi, abych se vydal za životem mořeplavce.

Tyto vidiny vybledly, když jsem poprvé poznal verše básníků, kteří proudy svojí řeči uchvátili moji duši a povznesli ji k nebesům. Též jsem se stal básníkem a prožil jeden rok v ráji mnou stvořeném; snil jsem, že se i mně dostane výklenku v tom chrámu, jenž uctívá Homérovo a Shakespearovo jméno. Sama dobře víš, jak moc jsem selhal a jak těžce jsem zklamání nesl. Leč právě v té době jsem zdědil bratrancovo jmění a mé myšlenky se navrátily do dřívější dráhy.

Od chvíle, kdy jsem se pro tuto výpravu rozhodl, uplynulo šest let. Dodnes si vzpomínám na okamžik, kdy jsem se zasvětil tomu velkolepému podniku. Začal jsem otužováním těla. Doprovodil jsem velrybáře při několika výpravách do Severního moře, dobrovolně jsem se vystavoval zimě, hladu, žízni i bdění, přes den jsem mnohdy pracoval tvrději než námořníci a noci jsem zasvěcoval studiu matematiky, teoretické medicíny a oněch oborů fyziky, z nichž lze při lodní expedici načerpat nejvíc prospěchu. Dvakrát jsem se nechal zverbovat jako druhý důstojník na grónskou velrybářskou loď a povinností jsem se zhostil výtečně. Musím přiznat, že jsem byl hrdý, když mi kapitán na lodi nabídl druhou nejvyšší hodnost a svrchovaně naléhavě mne přemlouval, abych setrval – natolik si cenil mých služeb.

Nuže, drahá Margareto, nezasluhuji si snad dosáhnout významného cíle? Mohl jsem strávit život v přepychu a pohodlí, avšak nade všechna lákadla, jež mi bohatství nastavělo do cesty, jsem si cenil slávy. Kéž by jenom nějaký povzbudivý hlas odpověděl kladně! Má odvaha a odhodlání jsou pevné, avšak naděje kolísají a duše je často stísněná. Chystám se vydat na dlouhou a těžkou plavbu, jejíž nejtěžší okamžiky si vyžádají veškerou mou udatnost; budu muset nejenom vlévat kuráž, ale někdy budu nucen pobídnout i sebe, když se druzí vzdají.

Pro cestování po Rusku je nynější roční doba nejpříznivější. Saně letí po sněhu jako vítr, pohyb je to ladný a podle mne mnohem příjemnější než v anglickém dostavníku. Mráz je snesitelný, když se člověk zachumlá do kožichu, a sám jsem se již tímto úborem oděl; je totiž velký rozdíl, jestli chodíš po palubě, anebo celé hodiny jen sedíš a krev ti může v nehybném těle doslova zmrznout v žilách. Nemám v úmyslu přijít o život už na silnici mezi Petrohradem a Archangelskem.

Do zmíněného města se vydám za dva či tři týdny. Mám v úmyslu najmout si tam loď – to je snadné, jenom za majitele zaplatíš pojistku – a zverbovat mezi muži navyklými na lov velryb námořníky v počtu, který mi bude připadat nezbytný. Vyplout hodlám až v červnu. A kdy se vrátím? Ach drahá sestro, jak bych mohl takovou otázku zodpovědět? Pokud dosáhnu úspěchu, uplyne před naším dalším shledáním přemnoho měsíců, možná i let; a pokud neuspěji, uvidíš mne buď záhy, nebo už nikdy.

Sbohem, má drahá a obdivuhodná Margareto. Nebesa nechť Tě zasypou požehnáním a mne ať ochrání, abych mohl zas a znova vzdávat díky za všechnu Tvou lásku a laskavost.

Tvůj milující bratr

R. Walton

Druhý dopis

Paní Savillová

Anglie

Archangelsk, 28. března 17__

V obklíčení sněhem a mrazem se čas vleče, avšak současně se podniká další krok v zájmu mého podniku: pronajal jsem si loď a nyní mě zaměstnává shánění námořníků. Již přijaté mužstvo působí spolehlivým dojmem a zcela nepochybně prokazuje nezdolnou nebojácnost.

Trpím však nedostatkem, který se mi zatím nedaří nijak zacelit, a nenaplněnost této touhy je pro mne hlubokou ranou: nemám tu žádného přítele, Margareto. Když žhnu nadšením z úspěchu, nikdo se mnou radost nesdílí, a když na mne padne zklamání, nikdo se mne nepokusí pozvednout z tísně. Jistě, svěřuji své myšlenky peru – ale to je pro sdělování pocitů tak nedokonalý nástroj! Toužím po společnosti někoho, kdo by mé emoce dokázal prožívat se mnou a jehož oči by odpovídaly mým. Klidně mne, drahá sestro, považuj za romantika, já však absenci přítele pociťuji velmi palčivě. Nemám nablízku nikoho laskavého a přec smělého, obdařeného myslí kultivovanou i nespoutanou, s podobnými zálibami, jaké mám sám, aby mi mé plány schválil anebo je zbavil chyb. Jak podstatně by takový přítel napravil nedostatky Tvého nebohého bratra! Při činnosti jsem příliš zanícený a obtíže mne dráždí, ale ještě horším neduhem pro mne je, že jsem samouk – vždyť až do čtrnácti let jsem pobíhal jako divé zvíře po lukách a četl jenom cestopisy z polic strýčka Thomase. V uvedeném věku jsem se obeznámil s proslulými básníky naší vlasti, avšak nezbytnost osvojit si i jazyky cizích zemí jsem pocítil až poté, co jsem ztratil schopnost načerpat z tohoto přesvědčení největší prospěch. Dnes mi je osmadvacet let a jsem negramotnější než mnohý patnáctiletý školák. Je sice pravda, že jsem dúkladněji uvažoval a mé fantazie jsou rozsáhlejší a skvostnější, avšak schází jim (jak říkají malíři) soudržnost – a nesmírně mi chybí přítel, jenž by byl dostatečně vnímavý, aby mnou nepohrdal coby romantikem, a měl mne natolik rád, aby se mé mysli pokusil vtisknout uspořádanost.

Leč to jsou marné nářky – na širém oceánu přítele zcela jistě nenajdu a zde v Archangelsku mezi kupci a námořníky také ne. Určité city nezkažené struskou lidské přirozenosti však bijí i v těchto drsných hrudích. Například můj poručík je muž podivuhodně statečný a podnikavý a úporně touží po slávě. Je to Angličan a i při všech svých národních a profesních předsudcích, neotupených kultivovaností, si zachovává některé zvlášť ušlechtilé atributy lidskosti. Seznámil jsem se s ním na velrybářské lodi a po zjištění, že je v tomto městě bez práce, jsem ho bez rozpaků najal, aby mi vypomohl v mém podniku.

Velitel posádky je mimořádně charakterní osoba a na lodi vyniká vlídností a mírností vyžadované kázně. Je to povaha natolik mírumilovná, že se ani neúčastní lovu (ten je zde oblíbenou a takřka jedinou zábavou), jelikož nesnáší krveprolití. Navíc je heroicky velkorysý. Před několika lety byl zamilován do středně zámožné mladé ruské dámy, a poté co nahromadil nemalou sumu z podílů, dívčin otec k sňatku svolil. Před stanoveným obřadem viděl svou milou jedinkrát, avšak byla zalitá slzami, vrhla se mu k nohám, žadonila o slitování a současně přiznávala, že miluje jiného, avšak to je chudák a otec by k podobnému svazku nikdy nesvolil. Můj velkorysý přítel prosebnici utěšil, zeptal se na jméno jejího milého a okamžitě námluvy vzdal. Za naspořené peníze již pořídil statek, na kterém hodlal strávit zbytek života, avšak nyní celou usedlost i všechnu zbývající hotovost na nákup dobytka daroval svému sokovi a následně otce mladé ženy sám přemlouval, aby ke sňatku s jejím milým svolil. Stařec však kategoricky odmítl, maje za to, že je mému příteli povinován slibem, a když přítel zjistil, že je otec neúprosný, odešel z rodné země a nevracel se, dokud se nedozvěděl, že je jeho bývalá snoubenka oddána ve shodě se svými city. „Jak ušlechtilý muž!“ zvoláš jistě. Je to tak; jenže následně strávil celý život na lodích a mimo lana a plachty takřka na nic jiného nemyslí.

Nepředstavuj si však, že kvůli drobným nářkům nebo představě o útěše za své úsilí, kterou možná nikdy nepoznám, kolísám v přijatých rozhodnutích. Ta jsou pevná jako osud a má plavba je odložena jen do doby, dokud počasí nedovolí nalodění. Zima tu je strašlivě krutá, avšak jaro je slibné a jeho nástup tu je považován za překvapivě brzký, takže možná vypluji dříve, než se čekalo. Nebudu nic činit unáhleně: znáš mě dost na to, abys důvěřovala mé uvážlivosti a svědomitosti, kdykoli mi je do péče svěřeno bezpečí druhých lidí.

Nedokážu Ti popsat, co při vyhlídkách na uskutečnění svého plánu cítím. Ten rozechvělý pocit, napůl příjemný a napůl strašidelný, s nímž se chystám k odjezdu, je nesdělitelný. Vydávám se do neprobádaných končin, do „země mlhy a sněhu“. Žádného albatrosa však nezastřelím, a o mé bezpečí se proto nestrachuj.

Zda Tě po přeplutí nezměrných moří a návratu kolem nejjižnějšího afrického či amerického mysu znovu uvidím? Takový zdar se neodvažuji předpokládat, avšak na rub obrazu si netroufám pohlédnout. Nadále mi piš co nejčastěji: byť je to krajně nejisté, možná Tvé dopisy obdržím právě ve chvílích, kdy je budu ke vnitřní vzpruze potřebovat nejvíce. Mám Tě ze srdce rád. Pokud bys už ode mne neobdržela zpráv, vzpomínej na mne s láskou.

Tvůj milující bratr

Robert Walton

Třetí dopis

Paní Savillová

Anglie

7. července 17__

Drahá sestro,

píšu v chvatu několik řádek, abys věděla, že jsem v pořádku a má výprava notně postoupila. Tento dopis dopluje do Anglie na obchodní lodi, jež se nyní vrací domů z Archangelska, šťastnější než já, jenž svou vlast možná nespatřím ještě mnoho let. Jsem ale optimista: mí muži jsou odvážní, podle všeho pevně odhodlaní a nenechávají se zastrašit ani krami, které nás neustále obeplouvají a svědčí o nástrahách oblasti, do níž směřujeme. Dosáhli jsme již vysoké rovnoběžky, avšak vrcholí léto, a byť zdejší léto není stejně teplé jako v Anglii, vydechují jižní poryvy chvatně nás unášející ke břehu, k němuž se tak dychtím dostat, dávku osvěžující hřejivosti, kterou jsem tu nečekal.

Nepostihly nás zatím žádné nehody, jež by v dopise stály za zmínku. Jeden dva údery vichru a zlomený stěžeň, nehody, jaké zkušení mořeplavci takřka ani nezaznamenají; když se nám během cesty nepřihodí nic horšího, budu spokojen.

Sbohem, drahá Margareto. Ujišťuji tě, že ve Tvém i svém zájmu se nebudu zbrkle vrhat do rizika, zachovám chladnou hlavu a budu vytrvalý a soudný.

Pozdravuj ode mne všechny anglické přátele.

Nejupřímněji Tvůj

R. W.

Čtvrtý dopis

Paní Savillová

Anglie

5. srpna 17__

Přihodila se nám tak podivná věc, že mi to nedá ji nezaznamenat, byť je pravděpodobné, že se uvidíme dřív, než se Ti tyto listiny dostanou do rukou.

Minulé pondělí, tedy 31. července, jsme byli takřka v ledovém obklíčení; led svíral loď ze všech stran a málem jí neponechával ani ten volný prostor, na kterém plula. Byla to pro nás nebezpečná situace, zvlášť vzhledem k tomu, že nás ze všech stran obklopovala mimořádně hustá mlha. Spustili jsme proto kotvu a doufali, že v ovzduší a počasí dojde k nějaké změně.

Asi ve dvě hodiny se mlha protrhala a my zjistili, že se kolem nás všemi směry do nedozírna rozprostírají ohromné a křivolaké ledové pláně. Několik námořníků zaúpělo a i má mysl se začínala jitřit úzkostnými představami, když vtom naši pozornost upoutal zvláštní výjev, jenž nás přiměl přestat se o naši situaci starat: asi půl míle od sebe jsme viděli směrem na sever ujíždět nízký vozík připevněný na lyžinách a tažený psy, přičemž na saních seděl a psy ovládal tvor, který sice vyhlížel lidsky, ale zdál se být gigantického vzrůstu. Pozorovali jsme jeho rychlou jízdu dalekohledy, dokud se v dálce mezi ledovými výčnělky neztratil z dohledu.

Spatřený výjev podnítil náš neskonalý úžas: předpokládali jsme, že nás od nejbližší pevniny dělí mnoho set mil, ale to zjevení naznačovalo, že není tak vzdálená, jak jsme si mysleli. V ledovém obklíčení jsme se ovšem nemohli vydat v jeho dráze, kterou jsme nanejvýš pozorně sledovali.

Asi dvě hodiny poté jsme z hlubin uslyšeli mořské dmutí, a než padla tma, led popraskal a propustil loď ze sevření. Zůstali jsme ale zakotvení až do rána z obav, abychom v noci nenarazili na ony ohromné těžké kusy, které po rozlámání ledu plují po hladině. Využil jsem toho času k několika hodinám odpočinku.

Jakmile ale ráno vyšlo slunce, vyšel jsem na palubu a zastihl všechny námořníky u boku lodi, jako by hovořili s kýmsi na moři. Spatřili tam stejné saně, jaké jsme viděli předtím, a ty k nám během noci dopluly na velkém úlomku ledu. Naživu zůstal jen jeden pes, avšak v saních kdosi byl a námořníci ho přesvědčovali, ať nastoupí na loď. Oproti tomu, jak působil ten předchozí jezdec, toto nebyl žádný divošský obyvatel neobjeveného ostrova, nýbrž Evropan. Po mém příchodu na palubu velitel posádky oznámil: „Tady je náš kapitán. Nedovolí vám zahynout na širém moři.“

Když mě neznámý spatřil, oslovil mě anglicky, byť s cizím přízvukem. „Než na vaši loď nastoupím,“ řekl, „můžete mi laskavě sdělit, kam směřujete?“

Dokážeš si představit můj úžas, když mi tuto otázku klade člověk na pokraji záhuby, u něhož bych čekal, že pro něj má loď bude záchranou, již by nevyměnil za nejcennější bohatství, jaká může svět nabídnout. Přesto jsem mu odpověděl, že podnikáme expedici k severnímu pólu.

Má odpověď ho podle všeho uspokojila a on souhlasil s nástupem na palubu. Dobrý Bože! Kdybys toho člověka, jenž takto vyjednával o svém bezpečí, viděla, bylo by Tvé překvapení nezměrné. Tělo měl skoro zmrzlé a vinou únavy a přestátého utrpení byl strašlivě pohublý. Někoho tak zbídačelého jsem v životě neviděl. Pokusili jsme se ho přenést do kajuty, ale jakmile se ocitl v bezvětří, ztratil vědomí. Vynesli jsme ho proto znovu na palubu a probrali ho tím, že jsme mu kůži potřeli kořalkou a doušek ho donutili vypít. Jakmile jevil známky života, zabalili jsme ho do houní a uložili ho ke komínu od kamen. Pomalu se zmátořil a snědl krapet polévky, která ho náramně zotavila.

Až po dvou dnech v tomto stavu byl schopen souvisle promluvit – a často jsem měl obavy, zda ho prodělané utrpení nepřipravilo o rozum. Poté, co se trochu sebral, jsem ho převedl do své kajuty, a nakolik mi to povinnosti dovolovaly, pečoval jsem o něj. Pozoruhodnějšího tvora jsem v životě neviděl: jeho oči vyzařují nezkrotnost, ba šílenství, avšak nastávají chvíle, kdy stačí, aby mu někdo projevil sebemenší laskavost nebo nepatrnou úsluhu, a celé jeho vzezření se jakoby rozzáří svitem dobrotivosti, jaký jsem nikdy nespatřil. Většinou je ale sklíčený a zoufá si a občas skřípe zuby, jakoby podrážděn břemenem útrap, které ho tíží.

Když se host trochu vzpamatoval, nebylo vůbec snadné nepustit k němu posádku, která mu chtěla položit tisíce otázek; já ale nedovolil, aby ho v jeho tělesném a duševním stavu, kdy zotavení očividně záviselo na naprostém odpočinku, trápili jalovým vyzvídáním. Jednou se ho poručík přesto zeptal: Proč jste na tak podivném vozidle dojel na ledu tak daleko?

Na jeho vzezření okamžitě padl výraz nejhlubších chmur a odpověděl: „Abych našel toho, jenž ode mne uprchl.“

„A ten, jehož jste pronásledoval, cestoval stejně?“

„Ano.“

„Pak jsme ho nejspíš viděli. Protože den předtím, než jsme zachránili vás, jsme viděli psy, jak po ledu táhnou saně a v nich je člověk.“

Neznámý zbystřil a začal klást řadu otázek ohledně toho, kudy ten démon – jak dotyčného nazýval – ujížděl. Brzy nato, když se mnou byl o samotě, pronesl: „Nepochybně jsem podnítil zvědavost vaši i těch dobrých lidí. Jste ale tak ohleduplný, že se neptáte.“

„Samozřejmě. Bylo by ode mne neslušné a necitlivé, kdybych vás ještě zatěžoval vyzvídáním.“

„A přitom jste mne zachránil z prapodivné a nebezpečné situace a laskavou péčí jste mi zachránil život.“

Krátce poté se zeptal, zda podle mého názoru tříštění ledu ty druhé saně zničilo. Odpověděl jsem, že to nemohu říct s jistotou, jelikož led se rozbil až před půlnocí a ten cestovatel už tou dobou mohl být v bezpečí, takže nemohu soudit.

Od té chvíle projevoval neznámý silnou touhu vyjít na palubu a vyhlížet zmizelé saně. Přemluvil jsem ho, aby zůstal v kajutě, protože je ještě sláb a drsné ovzduší by nevydržel, nicméně slíbil jsem mu, že nařídím, aby dotyčného někdo vyhlížel, a že se okamžitě dozví, pokud by se něco vynořilo v dohledu.

To je můj záznam, pokud jde o tuto podivuhodnou událost až do dneška. Neznámý se sice postupně uzdravuje, je ale velmi mlčenlivý a působí nervózně, vstoupí-li k němu do kajuty kdokoli jiný než já. Chová se však tak poklidně a mírně, že se o něj všichni námořníci zajímají, přestože s ním takřka nemohli promluvit. Já sám ho začínám mít rád takřka jako bratra a jeho neustálý hluboký žal mne naplňuje soucitem a lítostí. Musel být bytostí vpravdě ušlechtilou, jestliže je i jako troska tak přátelský a sympatický.

V jednom dřívějším dopise jsem ti, drahá Margareto, napsal, že na širém oceánu přítele nenaleznu; avšak objevil jsem člověka, jehož bych předtím, než byla jeho duše zdrcena bídou, s radostí měl za duchovního pobratima.

V záznamech o neznámém budu pokračovat, jakmile se stane něco nového.

13. srpna 17__

Má láska k hostu den za dnem sílí. Ten člověk ve mně v nevídané míře budí bezprostřední obdiv a soucit. Vždyť jak bych při pohledu na tak ušlechtilou bytost, již sklála bída, nepocítil vrcholně palčivý žal? Je tak laskavý, ale přitom moudrý, a jeho mysl je vybroušená; přestože svá slova volí s nejvyšší obratností, plyne jeho řeč s nenapodobitelným švihem a výmluvností.

Je už takřka zcela zdráv, nehne se z paluby a podle všeho vyhlíží saně, jež předcházely těm jeho. I když však je nešťasten, není vlastní bídou posedlý natolik, aby se nedokázal hluboce zajímat o počínání druhých. Položil mi řadu otázek ohledně mých plánů a já mu upřímně vypověděl svůj krátký životní příběh. Má důvěra ho podle všeho potěšila a navrhl v mém plánu několik změn, jež považuji za vrcholně prospěšné. Jeho vystupování je zcela prosto malichernosti; veškeré jeho počínání očividně pramení výhradně ze spontánního zájmu o blaho lidí ve svém okolí. Často na něj padnou chmury; pak sedí sám a snaží se zachmuřenost či nespolečenskost své nálady zdolat. Tyto jeho deprese míjejí jako oblak na slunečném nebi, avšak trvalá sklíčenost ho neopouští. Pokusil jsem se – a myslím, že s úspěchem – získat si jeho důvěru. Jednoho dne jsem se před ním zmínil o svém mnohaletém přání najít přítele, jenž by dokázal pochopit, co prožívám, a nasměroval mne svými radami. Nepatřím k lidem, které udílení rad urazí, řekl jsem mu: „Jsem samouk a možná ani takto nabytých schopností nevyužívám dostatečně. Dychtím proto, aby můj druh byl rozumnější a zkušenější, takže by mě mohl podpořit a pomoci mi, a nalezení skutečného přítele jsem nikdy nepovažoval za vyloučenou věc.“