Valentýnka
a pradávné poklady

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Valentýnka a pradávné poklady – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Valentýnka hledá nápad na další hru

Jakmile začaly letní prázdniny, Valentýnka pro své kamarády – Jonáše, Zuzku a Péťu – vymýšlela nejrůznější hry. Nejdřív společně vyráběli šumivé koule. Pak založili cestovní kancelář Žabák a Lítalka. A do třetice se Valentýnčin pokoj proměnil ve veterinární ordinaci.

Péťa totiž našel poraněného drozda a Valentýnka mu půjčila klec, v které si ptáka odnesl domů. Když se drozdík Fistulka uzdravil, Péťa ho vypustil zpátky na svobodu. Chlapec byl moc smutný, že milého opeřence už neuvidí. Ale nesmutnil dlouho. Valentýnka si klec nakonec neodnesla a rodiče koupili Péťovi modrou andulku. Pískala si na bidýlku a Péťa ji brzy naučil říkat: „Dobrý den! Já jsem Pepík!“

Takže i třetí hra dopadla dobře. Ale jaká má být čtvrtá hra, aby byla ještě lepší než ty předchozí?

Valentýnka se uvelebila v houpacím křesle a tiše dumala. Byl večer. V pokoji, který se nacházel v podkroví bílé vily, se šeřilo. Netrvalo dlouho a kolem holčičky se rozprostřela tma. Neviděla na klávesy, u kterých skládala písně. Nerozpoznala ani psa, peruánského naháče Huga, který spal v pelíšku. A přesto se Valentýnka dál pohupovala v křesle a zkroušeně povzdychávala. Nemohla vůbec na nic přijít.

Máme si hrát třeba na tmu? blesklo holčičce hlavou. Ale co je to za nesmysl. Jak se asi dá hrát na tmu? Tma je přece tma a světlo je světlo. Nebo ne?

„Já se snad zblázním!“ pronesla Valentýnka a v tu chvíli si uvědomila, že má ukrutnou žízeň.

Holčička si nazula pantofle a seběhla do kuchyně.

„Valentýnko, ty ještě nespíš?“ divila se babička, která si právě vařila vodu na čaj.

„Mám hroznou žízeň,“ oznámila Valentýnka a zároveň pozorovala, jak babička natahuje ruku k horní poličce pro plechovku čaje.

Na té poličce stálo několik vyrovnaných barevných plechovek různých velikostí a tvarů a holčičku něco napadlo.

„Babičko, když máš tolik plechovek s čajem, ty je vlastně sbíráš?“ zeptala se Valentýnka.

„Sbírám, abych si pak mohla vybírat,“ přikývla babička. „A kromě toho se mi prostě líbí.“

„Mně taky,“ souhlasila Valentýnka a natočila si sklenici studené vody. Sotva ji vypila, zvědavě se vyptávala dál: „Babi, co ještě sbíráš?“

„Mám sbírku pohlednic,“ odpověděla babička. „Kdysi jsem je dostávala i z dalekých zemí. Jestli chceš, můžeme si je spolu zítra prohlídnout.“

„Moc ráda,“ potřásla hlavou Valentýnka, dala babičce pusu na dobrou noc a jakoby nic odkráčela nahoru do podkroví.

Avšak v posteli holčička začala horečnatě uvažovat. Nemohla by se nová hra věnovat sbírkám? Ale co já sama sbírám? zarazila se Valentýnka. Mám několik plyšáků, ty jistě tvoří sbírku. Ovšem co například šperky? Jsou moje šperky v malované krabičce už sbírkou? Anebo co sukně ve skříni? A co knížky v knihovničce? Ty si přece nechám celý život. Ale můžu říct, že je sbírám? Kdy se z věcí vlastně stane sbírka? Stačí, že jich je hodně a že potěší? Nebo musí samotné věci působit něčím zvláštním?

Tohle byly ovšem příliš složité otázky, až Valentýnku trošku rozbolela hlava. Naštěstí do postele skočil Hugo. Stulil se vedle holčičky a za chvíli oba spokojeně usnuli.

Sbírka, která Valentýnku opravdu okouzlí

Ráno se Valentýnka probudila plná odhodlání. Byla sobota, den, kdy všichni členové rodiny zůstávali doma. Holčička se rozhodla, že postupně navštíví nejen babičku, ale i tatínka, maminku, tetu Helenu a strýce Aleše. Určitě každý něco sbírá. Snad některá ze sbírek Valentýnku přivede k nové úžasné hře.

Dívenka nejprve zaťukala na dveře babiččina pokoje.

„Jen pojď dál, Valentýnko,“ přivítala ji babička, „pohlednice jsou připravené!“

Na kulatém stole ležela spousta pohlednic z různých koutů světa. Jenže čím déle si je Valentýnka prohlížela, tím byla zklamanější. Jak si hrát s pohlednicemi? Uhádnout odkud jsou, to ona ani kamarádi nedokážou. A když si Valentýnka jako otevře obchod, kluci se budou nejspíš ofrňovat, že je nakupování pohlednic nebaví.

„Babičko, až vyrostu a někam pojedu, pošlu ti pohled,“ slíbila Valentýnka a potom babiččin pokoj opustila.

V obývacím pokoji seděl tatínek s maminkou a o něčem rozprávěli.

„Valentýnko, nechceš jít k nám?“ zavolala maminka.

Holčička si přisedla a rovnou se zeptala: „Máte nějakou sbírku? Babička mi ukazovala pohlednice a mě zajímá, jestli taky něco sbíráte.“

„Zlatíčko moje, já toho kdysi sbírala,“ mávla rukou rozšafně maminka. „Ořezávátka, knoflíky, hrníčky anebo skleněná těžítka.“

„A co ty, taťko?“ chtěla vědět Valentýnka.

„V tomhle jsem pravý opak maminky, ačkoliv…“ zaváhal tatínek. „Nedávno jsem čirou náhodou dostal tři různé sošky soviček. I já tedy vlastním malou sbírku.“

„Až někam pojedu, přivezu ti další sovičku,“ opět slíbila Valentýnka.

Ale spokojená moc nebyla, stále jí chybělo to něco, co jí pomůže přijít na novou hru. Holčička se proto rozhodla navštívit tetu Helenu.

Tetin pokoj patřil k nejhezčím v domě.

Třebaže byl malý a teta ho nazývala kamrlík, vypadal kouzelně. Na podlaze se rozprostíral barevný perský koberec a stěny obklopovaly police plné knížek a všelijakých roztodivných věcí. Stály tu vázičky, ozdobné krabičky, dřevěné kočky, ale i titěrné přesýpací hodiny, skleněný poklop s růžovým leknínem nebo drobné cínové figurky vojáčků.

„Teto Heleno,“ zvolala užasle Valentýnka, „vždyť ty máš největší sbírku v tomhle domě!“

„To se mi jen tak nastřádaly vzpomínky na města, kde jsem pobývala,“ usmála se zasněně teta.

„Kterou věc máš nejradši?“ zajímalo Valentýnku.

„Asi tyhle mušle.“

Teta Helena popošla k talířku, na němž ležely mušle ve tvaru zatočených tvrdých ulitek. Některé byly dočista vybělené, jiné pokrýval jemný vzorek.

„Jsou nádherné,“ přisvědčila Valentýnka, „ale proč jsou pro tebe nejcennější zrovna tyhle mušle?“

„Protože tenkrát jsem poznala strýčka Aleše, svého budoucího muže a vynikajícího archeologa. Ty mušle jsme vylovili z moře spolu.“

„Aha,“ potřásla hlavou Valentýnka a zamyšleně se odmlčela.

„Copak je, Valentýnko?“ zpozorněla teta Helena.

„Uvažuju o sbírkách,“ prohodila trošku vyhýbavě Valentýnka. „Když je strýček archeolog a kope v zemi, našel už nějaký poklad? Má třeba sbírku mincí?“

„Několik vzácných mincí samozřejmě má,“ pronesla hrdě teta. „Ovšem nejlepší bude, když se ho zeptáš sama.“

Valentýnka nelenila a do třetice zaklepala na dveře, které tentokrát vedly do strýčkovy pracovny.

„Dále,“ pokynul hlubokým hlasem strýc Aleš.

Ale když holčička vstoupila, strýčka nikde neviděla. Až teprve po chvilce vykoukl zpoza stolu. Vypadalo to legračně, spatřit strýce, jak leze po čtyřech a rukama šmátrá kolem sebe.

„Co hledáš, strýčku?“ zasmála se Valentýnka.

„Takový kousíneček šutříčku,“ oznámil strýc Aleš.