Mezi vlky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Korcová

Mezi vlky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Únor 1948

Jedna země. Jeden konflikt. Dva lidé, kteří musí čelit svojí minulosti, než den skončí.

Mému pradědovi, který se nikdy nevzdal

PŘEDMLUVA

Poprvé jsem ten příběh slyšela ve čtyřech letech. Možná to nebylo poprvé, ale rozhodně jsem ho tehdy prvně skutečně vnímala. Svýma dětskýma očima jsem viděla pradědečka jako rytíře z pohádek, které mi máma četla na dobrou noc. Velkého, silného a neohroženého. Ty muže, kteří si, podle babiččina vyprávění, pro něj přišli jednoho listopadového dne až domů, moje představivost okamžitě vykreslila jako čerty. S červenýma očima a tmavým kožichem. Tak se v mé hlavě přetvořila a zohýbala informace o tom, že na sobě měli dlouhé černé kožené kabáty. Věděla jsem, že pradědovi chtěli ublížit, nejspíš ho odnést s sebou přímo do pekla. Ale ani na chvilku jsem se o něj nebála. Tak jako všichni pohádkoví hrdinové, i on zloduchy přemohl a vrátil se ke svojí princezně.

Čím starší jsem ale byla, tím konkrétnější obrysy jednotlivé postavy i celý děj dostávaly. Začala jsem číst knížky, které se toho temného období týkaly. Vnímala jsem věci v širších souvislostech a postupně se mi v mysli skládaly jednotlivé díly celé té mozaiky. Na začátku byli výpovědi lidí, kteří přežili koncentrační tábory. Snažila jsem se představit si sama sebe na jejich místě. Prožívala jsem s nimi vše od začátku až do poslední stránky. Byla období, kdy jsem bojovala s vnitřními démony. A občas ke mně ještě stále přicházejí. Ty pochybnosti, strach a děs. Co kdybych žila před více než osmdesáti lety? Stihnul by mě stejný osud? Byla bych schopná přežít ponižování, ztrátu lidské důstojnosti, nesmyslnou nenávist? Jsem ráda, že na tyto otázky nikdy nebudu muset odpovídat. Alespoň v to doufám.

Můj pradědeček v té době ale žil. Stejně jako moje babička, která svého tátu po celý život bezmezně milovala a obdivovala. Když jsem dospěla, došlo mi, jak důležité bylo všechno to, co udělal. Přestože měl ženu a dvě malé děti, neváhal bojovat za to, co považoval za správné. Riskoval, protože věřil, že jeho vlast za to stojí.

Teprve nedávno jsem ale pochopila, jak silný to byl člověk. Ve vojenském historickém archivu jsem našla jeho složku. Schovávání zbraní, organizování ozbrojených jednotek, sledování Černínského paláce – tehdejšího sídla protektora… Hltala jsem jeden zápis za druhým. „Váš pradědeček byl skutečně spolupracovníkem těch legendárních Tří králů,“ řekl mi jeden z archivářů, jemuž bych takto znovu chtěla poděkovat za pomoc a trpělivost.

Pro mého pradědečka Jaroslava Maláka si gestapo přišlo 13. listopadu 1941. Byl odsouzen k deseti letům vězení. V květnu 1945 ho ve věznici v německém Ambergu osvobodili Američané a on se vrátil zpátky k rodině. A už o tři roky později musel sledovat, jak Československo rozervalo samo sebe a vykročilo na cestu, která ho na více než čtyřicet let pohřbila do beznaděje.

Tahle knížka nedokáže napravit nic z toho, co se stalo. Nebude odborně rozebírat historii. Jde jen o poctu. O vymyšlený příběh dvou lidí, co nikdy neexistovali, v čase, jenž se odehrává odlišně od skutečnosti. Jedná se pouze o myšlenky jedné ženy, která tak vzdává úctu svému pradědečkovi, který byl hrdina. A o to věčně proklínané, zatracované, a přesto tak často používané kdyby…

PROLOG

SÁRA

Klap, klap, klap… zvuk podpatků se rozléhal téměř opuštěnou ulicí. Bylo nevlídné únorové odpoledne a Pražané byli zřejmě raději zalezlí v teple svých domovů. Zahnula z Ostrovní ulice do Divadelní. Zdálky slyšela hluk aut a tramvají z hlavní třídy. Už jen kousek. Límec kabátu si přitáhla těsněji k tváři a netrpělivými, trochu trhavými pohyby si ho uhladila přes boky. Rukou bezděčně zakryla pravou klopu kabátu. Jako by si ale vzápětí uvědomila svoji chybu, rychle ji stáhla zpátky. Už to byly skoro tři roky, ale tohoto pro ni odporného zlozvyku se prostě nedokázala zbavit. Vtíravým způsobem se neodbytně objevoval ve chvílích, kdy se jí zmocňovala nervozita. I když sama byla nucena nosit žlutou hvězdu jen krátce, poslední dobou se jí toto gesto vracelo. Možná to bylo tím, jak se čím dál víc nořila do minulosti. A to nejen svojí, ale i svých rodičů. Bylo pro ni stále obtížnější ovládat se.

Na chvilku se zastavila, podívala se na budovu Národního divadla rýsující se proti ocelové obloze, a zhluboka se nadechla. Chtěla se uklidnit. Ne, musela se uklidnit. Záviselo na tom tolik. Několik posledních měsíců pátrání, prohlížení dokumentů a nekonečného přemlouvání. A taky hodiny a hodiny rozmluv s lidmi, kteří se v lepším případě ukázali jen jako lháři toužící udělat svůj život aspoň na chvíli zajímavějším. V tom horším to byli zločinci – zloději, vrazi, kolaboranti. Zavrtěla hlavou. S nikým z nich nebylo lehké pořízení. A především pak s ním. Ona ale nikdy nehledala snadné cesty. Toužila poznat pravdu. A hlavně odpovědi. K těm se ale bude muset dostat později. Hlavní je zůstat klidná.

Rozhlédla se kolem sebe. Ještě pořád spíš ostražitě než jen se zájmem. Stále se jí na otevřených prostranstvích zmocňoval strach a panika. Její strýc jí řekl, že jsou vítězové. Že už se nikdy nebudou muset bát. I když mu na to kývala, pochybovala o tom, že on sám tomu věří. Jak by mohl. Z koncentráku se vrátil jako jediný z celé rodiny. Jeho žena, děti, rodiče, sourozenci, ti všichni se změnili v dým a prach, který chrlily komíny krematorií. Neměli žádné hroby, kde by mohli truchlit. A téměř žádné předměty, co by je připomínaly. O to už se Němci postarali. Bylo to vlastně, jako kdyby nikdy neexistovali. Ale pokud nebyli oni, jak je možné, že je tu ona?

Znovu zavrtěla hlavou. Tentokrát mnohem prudčeji, jako by z ní chtěla vytřást nepříjemné myšlenky. Rychlým pohybem si za ucho zastrčila pramen hustých zrzavých vlasů, který jí spadl do obličeje. Teď nebyl čas vracet se do minulosti. Aspoň ne do své, protože on čekal.

MIKULÁŠ

Neklidně se podíval na hodiny. Už potřetí během doby kratší, než by mu bylo milé. Jeho držení těla i způsob, jakým pomalu upíjel černou kávu, ale neprozrazoval nic z netrpělivosti, kterou cítil. I tak měl na sebe vztek i za ten nepatrný pohyb očí. Na zachování alespoň zdání vnějšího klidu si potrpěl. Konec konců mu už několikrát zachránil život. Alespoň on to tak viděl. Měla už deset minut zpoždění. Leckdo by nad tím asi mávl rukou, ale on si na dochvilnost vždycky potrpěl. Mimo jiné. I když se pořád trochu divil, že jí na schůzku kývl, uvnitř nepochyboval. Byl zvyklý stát si za každým svým rozhodnutím. Přesto vnímal, jak se v něm vzmáhá nelibost.

Přemlouvala ho několik měsíců a jen její vytrvalost ho nakonec přesvědčila. Svou roli v tom nejspíš sehrálo i to, co dělala za protektorátu. Ale o tom moc nepřemýšlel. Za svůj život, obzvlášť pak za období bezprostředně po kapitulaci Německa, se setkal s mnoha lidmi, kteří chtěli působit dojmem, že pro rozervanou republiku udělali víc, než jaká byla skutečnost. Ona, a to jí musel přiznat, se však o tom ani jednou nezmínila. Sám měl ale zatraceně dobré informátory a rozhodně nebyl takový blázen, aby souhlasil se setkáním dřív, než si ji prověřil.

Víc než nějaké epizodní hrdinství ho zaujali lidé, s nimiž udržovala blízké vztahy. Hlavně pak jedna konkrétní osoba. Nepochyboval, že z ní vytáhne všechno, co potřeboval vědět. Ona možná jde na setkání s představou, že jí na všechno skočil, ale byla to mladá holka, zatímco on už se ve svém životě musel vypořádat s mnohem nebezpečnějšími protivníky než s příliš sebevědomou bývalou odbojářkou s pochybnými známostmi. Nechat ji ale v iluzi, že má navrch, nemusí být vůbec na škodu. Přes to všechno ji totiž nepodceňoval. Podceňovat kohokoliv je vždycky riskantní, a především pak v této době. Válka možná skončila ve světě, ale v Československu stále pokračovala. Mikuláš se počtvrté podíval na hodiny. V duchu zuřil.

SÁŘIN PŘÍBĚH

SÁRA

Šla pozdě. Věděla to. Rozhodně v tom ale nebyl úmysl. Žádná taktika, která by měla čekajícího znejistit a zapříčinit, že bude nervózní a začne dělat chyby. Byla si jistá, že v jeho případě by to stejně mělo opačný efekt. Vlastně tam původně chtěla být první. Vybrat si místo, kde budou sedět, tak aby to co nejlépe vyhovovalo jí. Uklidnit se. Připravit. Až moc dobře si uvědomovala, že to, co ji čeká, bude jako nejnáročnější šachová partie. Tentokrát proti ní ale nebude sedět profesor Ackerman, který se po každém jejím nerozvážném tahu jen shovívavě usmál a nechal ji zkusit to znovu. Ne, teď bude čelit velmistrovi. A každý špatný tah ji může připravit o dámu. Nebo rovnou znamenat osudový šach mat.

Studovala ho dlouho, a přesto moc dobře věděla, jak zoufale málo o něm ví. Nejtěžší bylo odlišit pravdu od legend, jež se množily rychleji, než bylo možné sledovat. Rychle se snažila utřídit si to, co se jí podařilo zjistit. Tak jak to za poslední týden – od doby, co souhlasil se setkáním – dělala každý den snad stokrát. V roce 1938 bojoval proti Němcům nejprve v českém pohraničí, poté na Slovensku. Fakt. V únoru 1945 velel výsadku do Československa. Letadlo odstartovalo z italské základny v Bari. Fakt. Násilím donutil Smrkovského, aby Pattona požádal o pomoc povstalé Praze. Fakt? Mýtus? Podle některých mu dokonce pod krkem držel odjištěnou zbraň. O tomto detailu vědělo jen pár lidí a zjistit, jak to bylo doopravdy, bylo skoro nemožné. Jenže zrovna tato historka se jí zdála klíčová. Potřebovala pochopit, komu sloužil nebo jestli jednal na vlastní pěst. Jak důležitá byla jeho role v této události, která tak přesně odrážela všechno, co se v Československu začalo odehrávat ihned po osvobození. A možná už před ním. To by jí třeba napovědělo, jakou úlohu sehrál v jiných, pro ni mnohem důležitějších událostech. Co ale dělal celou dobu od kapitulace československé armády až do svého návratu do Prahy? Kde byl? Nebo spíš komu dával rozkazy? A jaké?

Podařilo se jí nashromáždit spoustu materiálu. Přemlouváním, vydíráním a někdy i výhrůžkami sehnala originální listiny i výpovědi od lidí, co ho znali. Nebo to alespoň tvrdili. Jenže problém byl, že si dost často navzájem odporovali. Jedni s ním údajně sloužili v Rumunsku. Na tom by nebylo nic divného. Po Hitlerově rychlém vítězství se část armády, která odmítla složit zbraně, skutečně stáhla do Rumunska. Ovšem jiní jí přísahali, že jim velel v Polsku. V té samé době. Jeden starší pán, jehož znala ještě před válkou, dokonce tvrdil, že se po celou okupaci schovával u něj ve sklepě. Jako důkaz jí ukázal zatuchlou matraci a omlácený plechový hrnek.

Ostrý zvuk klaksonu ji vyděsil. Moc dobře věděla, že s každou další nitkou, kterou se jí podařilo rozmotat nebo aspoň najít její kousek, se vystavovala stále většímu riziku. Mizející osoby. Několik úmrtí z posledních let. Nešťastné náhody, co rozhodně náhodnými nebyly. To všechno mělo společného jmenovatele. A ať už to bylo jakkoliv, všechno ji zatím vedlo k jedinému muži. Pokud by ji srazilo auto, byla by to jen další politováníhodná nehoda? Nebo rychlé zametání stop? Jak jednoduché je zbavit se člověka, který vás ohrožuje. Tedy pokud se neštítíte ničeho.

Nebyla si jistá, kdo všechno už o jejím pátrání ví. Ze začátku se snažila postupovat co možná nejopatrněji. Jenže záhy se ukázalo, že tak by se nikam nedostala. A kdokoliv z těch, s nimiž mluvila, mohl být provokatér, tajný agent. Jenže couvnout nedokázala. A stejně už na to bylo pozdě. Kostky jsou vrženy, jak by řekl profesor. Rád se odvolával na výroky historických osobností. U kohokoliv jiného by to možná mohlo působit směšně a nabubřele, u něj ale ne. Chytrý, hodný a čestný pan profesor. Při vzpomínce na něj se usmála a zároveň ji uvnitř zabolelo. Jako vždycky. Nezasloužil si takový konec.

Leden 1942

„Jsi si tím jistá?“ Profesor se tvářil vážně, ale oči se mu smály. Trošku nakrčila nos. Dělala to vždycky, když o něčem usilovně přemýšlela. Očima znovu pozorně přejela po šachovnici. Jeho věž na ni nedosáhne, královna by měla být blokovaná a střelce mu vyřadila v předchozím tahu. Ano, muselo to být správně. Jiné řešení sice neviděla, ale pokud se jí ptá, musí v tom být háček.

Roztržitě si kousala spodní ret. Byl to jeden z jejích nejhorších zlozvyků a uchylovala se k němu v situacích, které by jen blázen vnímal jako dramatické, stejně jako ve chvílích, kdy šlo skutečně o všechno. Ret si kousala ve škole, když jim vyučující rozdával opravené testy. Nervózně si ho hryzala celý večer tehdy, když rozbila maminčinu oblíbenou vázu a střepy schovala do krabice od bot z tvrdého kartonu pod svojí postelí. A do krve si ho rozkousala před pár dny, kdy přišla ta odporná hnědá obálka. Ležela v posteli, oči upřené do stropu a ani si nevšimla, že už to zase dělá, dokud na jazyku neucítila kovovou pachuť krve. V důsledku toho teď její ret hyzdil velký tmavý strup, který měl neustále tendence se odchlipovat a odhalit tak živé maso pod ním. Matka jí za to vynadala hned druhý den. Už od malička ji okřikovala, kdykoliv ji při této činnosti přistihla. „Máš takové krásné plné rty a budeš vypadat jak nádeník odněkud z doku,“ opakovala vždycky a mezi zamračenýma očima se jí vytvořila hluboká vráska. Jenže veškeré její výtky se stejně míjely účinkem.

Natáhla ruku, aby svou figurku stáhla zpátky a našla jiné řešení. V poslední chvíli se ale zarazila. „Myslím, že jste prohrál.“ Na chvíli se na ni zadíval. „Taky myslím,“ pronesl s úsměvem. „Velmi dobře.“ „Proč jste mě ale chtěl znejistit? Myslela jsem, že mě učíte, jak být lepší.“ „Vždyť ano, holčičko, a očividně už sobě věříš víc než mně.“ Byl jediný, kdo ji směl takhle oslovovat. Bylo jí jednadvacet let a holčička už nebyla dávno. On ji ale znal od malička a tohle byl jeho projev určité otcovské náklonnosti. „Postavím nám na kávu.“ Drcenému kořenu čekanky, nazývanému cikorka, se jen těžko dalo říkat káva. Ta se během války stala nedostatkovým zbožím, ale bylo svým způsobem lehčí předstírat, že alespoň některé věci se nezměnily.

Těžce se zvedl. Pokradmu, ale pozorně si ho prohlédla. Ne, nezdálo se jí to. I když nepatrně, napadal na pravou nohu. Vlasy měl bělejší, pohubl v obličeji a okolo očí se mu rozbíhaly rozvětvenější vějířky drobných vrásek, než si pamatovala. Zamyšleně ho pozorovala, když stál v rohu svojí kuchyně a napouštěl vodu do konvice. Zaznamenala několika dalších hlubších rýh na jeho tvářích a čele, a všimla si, jak se mu třesou ruce, když se snažil zapálit hořák na sporáku. Neviděla ho pouze dva měsíce, ale zdálo se, že za tu dobu zestárl o několik let. Přes bílou košili měl nataženou pletenou vzorovanou šedohnědou vestu a k ní kalhoty v pískově žluté barvě. Všechno na něm ale viselo a působilo až nepatřičným dojmem, jako by ani nešlo o jeho oblečení, ale spíš o oblečení někoho mnohem statnějšího a minimálně o dvacet kilo těžšího. Pohyby jeho těla působily trhaně a namáhavě, jako kdyby musel vynaložit velké úsilí jen na překonání těch pár metrů, co dělily kuchyňskou linku od dubového stolu. Jeho oči ale byly pořád stejně živé, jasné a laskavé.

V jeho kuchyni se vždycky cítila stejně příjemně jako doma. Vždy měl pro ni připraveno něco dobrého. Většinou její oblíbené tvarohové koláčky, které pekla jeho sousedka paní Hartmannová. Měly tlusté vypečené okraje a uprostřed kruhu z tvarohu byly vždy přesně tři rozinky. Když byly její děti malé, profesor je doučoval. Díky němu měly dobré známky, dosáhly patřičného vzdělání a později našly bez problémů uplatnění. Paní Hartmannová na ně byla sama, její muž od ní i obou synků utekl. O tom se samozřejmě nahlas nemluvilo. Všichni se tvářili, jako kdyby jel jen na hodně dlouhou dovolenou nebo za prací. I když místní drbny si na pavlačích špitaly jiné historky, ostatní sousedé přistupovali k dobrosrdečné paní Hartmannové mnohem ohleduplněji.

Ať už se ale povídalo cokoliv, skutečnost byla taková, že byla sama a neměla peněz nazbyt. Nemohla by mu za jeho výpomoc platit, a tak mu alespoň pekla. A pokračovala v tom i poté, co už její synové byli dávno dospělí, bydleli jinde a měli vlastní rodiny. Svým způsobem jí péče o starého muže vynahrazovala pocit prázdného hnízda.

„Jak se mají rodiče?“ zeptal se profesor Sáry, aniž by se k ní otočil. Takhle to bylo pokaždé. Jejich setkání se řídilo přísným scénářem. Nejprve partie, pak osobní rozhovor a nakonec učení. Dozor nejen nad jejím vzděláním převzal bez váhání ihned poté, co nacisté obsadili Prahu a židovská mládež už nebyla ve školách vítána. Její sen studovat bohemistiku a poté pracovat v novinách se tak stal pouze další položkou na pomyslném seznamu marných nadějí. Litovat se a žehrat na nespravedlnost světa ale nemusela dlouho, krátce nato Němci zavřeli všechny vysoké školy. Profesorův byt oproti tomu byl pro ni otevřený nepřetržitě. Stejně jako jeho bohatá knihovna. „Daří se jim dobře.“ Něco v jejím hlase ho přimělo se na ni podívat. Věděla, že ji pozoruje. Zarputile ale upírala zrak do stolu a v prstech převracela černou figurku pěšáka. Pramen zrzavých vlasů, který se jí uvolnil z jednoho ze dvou dlouhých copů, se jí svezl do obličeje a částečně ji schoval před jeho pátravým pohledem. Jako když byla dítě a zakrývala si rukou oči a myslela si, že ji nikdo nevidí podle jednoduché dětské logiky, že když ona nevidí je, tak ani oni ji přece nemůžou vidět.

Profesor čekal. Vždycky měl mnohem větší trpělivost než ona. Povzdychla si a konečně k němu zvedla oči. „Babičku s dědou povolali do transportu. Minulý týden přišel dopis.“ V mysli jí znovu vytanul obrázek strohé hnědé obálky položené na sněhobílém ubrusu, jehož štrikované okraje její matka dokončila teprve nedávno. Původně se měl stát součástí její svatební výbavy, kterou rodiče schovávali ve velké dřevěné truhle pod oknem v ložnici. Nakonec ho ale položili na stůl v obývacím pokoji a babička k němu teď vyšívala kulaté prostírání.

Stále nic neříkal, jen jeho oči byly najednou ještě mírnější než obvykle. „Stejně tak i některé prarodiče našich přátel a známých. Otec říká, že se není čeho bát. Němci je prý jen chtějí přestěhovat do domů s lepší péčí. Mají to být sanatoria nebo tak něco. Snad aby o ně bylo lépe postaráno. Ale maminka je proti tomu. Nelíbí se jí, že by se rodina rozdělila.“ „A co si myslíš ty?“ S odpovědí neváhala, dosud nevyslovená slova ji pálila na jazyku a o překot se hrnula z jejích úst. „Copak my se o ně nestaráme? Kde by jim mohlo být lépe než mezi svými blízkými? Mezi lidmi, kteří je mají rádi. Nevěřím jim.“ Znovu sklopila oči. V rukách pořád žmoulala šachovou figurku.

Slyšela, jak cinká bílým porcelánovým nádobím s drobnými modrými kvítečky. Vždycky používal jen tyhle hrníčky. Věděla, že patřily jeho ženě, která zemřela velmi mladá. O její smrti ale nikdy nemluvili. Ne, že by předstíral, že jeho manželka vůbec neexistovala. V jeho příbězích měla svoje místo. Usměvavá, milá a podle všeho inteligentní paní profesorová, jak jí Sára sama pro sebe přezdívala. Zároveň měla pocit, že přesně takhle si ji profesor chce pamatovat. A nikdy by si neodpustila, kdyby se ho vyptávala a zbytečně v něm probouzela smutek nebo lítost. Stačilo, že ostatní lidé toho namluvili víc než dost. Obrysy toho, co se před dvaceti lety stalo, tak znala až moc dobře. Dlouho nemohli mít děti. Jak se názory doktorů rozcházely téměř ve všem, v jednom byli zajedno. Je drobná, křehká, s nepříliš pevným zdravým, pokud by vůbec byla schopná dítě donosit, porod by nejspíš nepřežila. Potratila v pátém měsíci. A nepřežilo nejen dítě, ale bohužel ani matka.

Opatrně se vrátil zpátky ke stolu s podnosem, na němž stály dva hrnky s kávou a talířek s koláčky. Nádobí lehce zvonilo, jak do sebe naráželo. Skutečně se mu třesou ruce, uvědomila si. Ráda by se zeptala, co se mu za ty dva měsíce stalo, ale nechtěla vyzvídat. Kdyby chtěl, aby to věděla, určitě by jí to řekl sám. S nepříjemným zaškrábáním dřeva o parkety posunul židli a sedl si zpátky naproti ní. Zlehka k ní přisunul hrneček. Dřív, v době, která se jí zdála vzdálená stovky let, by si do kávy s chutí nalila mléko. Jenže to teď bylo pouze na příděl. A přídělové lístky pro židovské obyvatelstvo takový luxus neumožňovaly. S profesorem ale stejně vždycky pila kávu černou jako noc. I před válkou. Ani nevěděla proč. Možná, že tak měla pocit, že je mu blíž. Dlaněmi pevně sevřela hrneček. Vždycky měla studené ruce, dnes ale byly jako led.

„Tebe ale trápí ještě něco jiného.“ Neptal se. Sklonila hlavu a opatrně foukala do vařícího nápoje. Uprostřed se tak tvořily drobné kroužky a narážely o okraj. Pár kapiček dopadlo na stůl. Rychle je setřela rukou. Získávala čas. Nešlo o to, že by mu chtěla něco tajit. On byl jediný, který znal všechna její tajemství. I to, že si často sundává žlutou hvězdu, kterou museli od 15. září nosit všichni Židé starší šesti let. Bez výjimky. To nevěděli ani její rodiče. Díky tomu se ale po městě mohla pohybovat mnohem snadněji. Na černém trhu se jí podařilo sehnat i ovoce, ryby a sladkosti pro Sama. Když poprvé přinesla domů čokoládu, jejímu malému bratrovi se rozzářily oči jako o Vánocích. To jí jen dodalo odvahu. Nejdřív měla strach, ale podobné výpravy podnikala už několik týdnů a nic se nestalo. Štěstí s tím ale nemělo nic společného. Zkrátka nevypadala židovsky. Alespoň ne podle zažitých stereotypů. Měla dlouhé zrzavé vlasy a hnědé oči s malými, ale výraznými zelenými tečkami. Drobný nos, posetý pihami. V létě vždycky o něco víc než v zimě. Jeho špička směřovala malinko vzhůru. Pršáček, tak ho vždycky se smíchem nazývala její maminka.

Její vysoká, štíhlá postava sice přitahovala pohledy mužů, ale bylo v nich jen zalíbení, žádná podezřívavost. Mužům se koneckonců vždycky líbila. A bylo v tom mnohem víc než jen její vzhled. Vyzařovalo z ní něco, co v ostatních probouzelo touhu ji chránit a pomáhat jí. Pokud míjela vojáky, usmívali se na ni, někteří se drobně ukláněli, mrkali. Nic lascivního, jen pozorná gesta. S největším sebezapřením jim oplácela stejně. Tohle divadélko jim hrát klidně může, hlavně když díky tomu přinese domů něco na přilepšenou. Otcův obchod měl už dávno jiného, samozřejmě árijského majitele a příděly pro Židy byly spíš výsměch. Ano, dost na to, aby neumřeli hlady, málo na to, aby se aspoň někdy najedli dosyta.

Profesor si lehce odkašlal. Mlčela asi příliš dlouho. Trochu upila ze svého šálku a podívala se do jeho klidných očí. „Máte pravdu, bojím se. Bojím se, že žádná sanatoria neexistují. Bojím se, že na konci těchto cest je jen utrpení a bolest. A ze všeho nejvíc se bojím, že příště budou na tom hnusném cáru papíru jména rodičů a Samuela.“ „A tvoje.“ „A moje.“

Seděli mlčky. Někdy není potřeba nic říkat. A někdy není nic, co by mohlo být řečeno. Hodiny na stěně tikaly, uklidňovaly, uspávaly. „Možná bych pro tebe měl jedno řešení.“

SÁRA

Září 1938

„Ty nebudeš v době útoku velet vojákům na severní hranici. Potřebuju, aby sis vybral dvacet nejlepších mužů, co máš k dispozici.“ Mikuláš překvapeně zvedl obočí, nicméně Vojcechovský pohledem neuhnul.

SÁRA

Listopad 1938

SÁRA

Březen 1943

Leden 1942

Březen 1943