Psaní
se nečervená

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Andrea Stujová

Psaní se nečervená – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha je důkazem, že sny se mohou stát skutečností. S vděčností a úctou v srdci děkuji všem, kteří jste ve mě věřili a její vznik podpořili.

Děkuji společnostem Ajala Chocolate a panu Filipu Teplému, beans – mé letité alma mater a panu Robertu Hegenbartovi, Dakacomu – panu Davidu Sobíškovi a paní Šárce Křečkové, a také NetBus Service a NetSystems Solution – a panu Martinu Brandovi. Děkuji za důvěru a spolupráci.

Jmenovitě pak taktéž děkuji osobám, jež se rozhodly knihu i mě podpořit osobně a jako donátoři z řad fyzických osob se stali jejími partnery. Kniha je i především díky Vám na světě a já Vám tak můžu věnovat zápis v mém srdci, stejně jako tyto řádky — a to už navždycky. Poděkování patří: babitetě Bohunce, Danče Hájkové, Jaroušku Štancovi, Ladislavu Ocáskovi, Martinu „BEBE“ Beranovi a Michalu Mikešovi.

Samozřejmě, mé obří poděkování patří také mým blízkým megaduším za jejich povzbuzování, přízeň a pomoc při jejím vzniku. Děkuji Bíbí, mamče, Janině, Jitce, Kátě a Kátě, Marcelovi, Martě a Olince.

A v neposlední řadě rovněž děkuji Vám všem z řad čtenářů a fandů, kteří jste si knihu zakoupili.

Všech si Vás nesmírně a vesmírně cením!

Vaše autorka

Andrea Stujová

Venuše

Kdo měl tu čest znát moji starou tělesnou schránku, myšleno mou osobu a její nenahraditelný tělesný obal, ať už šlo o jakýkoliv časový úsek mého života, ví, že jsem vždycky byla holka krev a mlíko, jak s oblibou říkával můj tatínek.

A protože rodiče mají vždycky pravdu, a obzvlášť tatínkové, neměla jsem sebemenší důvody věřit v cokoliv jiného. A to i přestože ve skutečnosti moje proporce odpovídaly spíše kultu Věstonické venuše. Osvěty se mi v tomto směru dostalo na základní škole od naší paní učitelky, která při výkladu o době paleolitu dala mou osobu ostatním spolužákům za reálný příklad ztělesnění této sošky. Dnes ji s odstupem času podezřívám, že šlo o její efektivní učební záměr, neboť ve třídě se tehdy nenašel nikdo, kdo by při zkoušení tohoto období pohořel. A aby nedošlo k mýlce. Můžu nyní s ledovým klidem říct, že v této situaci nešlo nakonec o hubu, ale o prsa! Složení naší třídy bylo devatenáct kluků k osmi holkám, i s mou výraznou maličkostí. Takže to, že jsme byli žáky prvního stupně, nakonec neměnilo nic na tom, že samčí pud převýšil ten samičí a pro mnohé jsem se zničehožnic stala něco jako femme fatale, u které při bližším zkoumání dokázali kromě zmíněných viditelných hrudních znaků objevit i přátelskou povahu se svérázným smyslem pro humor. Tehdy jsem, vážení, začala mít svou skutečnou cenu. I když pravda, že z naučného pohledu, cenu doslova historickou!

Abychom si rozuměli. Ono dotáhnout to až na Věstonickou venuši a získat k tomu patřičný nadhled, není věc snadná, natož zábavná. Místo roztomilé holčičky jsem totiž byla vždycky tak nějak větší holčičkou. Na fotografiích ze školky, v řadě šklebících se prťat, vypadám jediná jako malá Godzilla, která svou výškou převyšuje všechny chlapce ve třídě, a děvčátka, co stojí po mém boku, bych svým tělem překryla dvakrát. Ať jsem se snažila vypadat sebelépe, měla jsem nacvičený nebeský úsměv od ucha k uchu a na míru šité šatičky, nezachránilo to nikdy skutečnost, aby mě pan fotograf se slovy ,,ty seš nějaká veliká, pojď radši sem, aby byli vidět ostatní“, postavil na úplný kraj řady, v pozadí nebo po boku paní učitelky. Občas jsem se tyčila přímo uprostřed jako nepřehlédnutelný Mount Everest. Pamatuji si, jak mě dokonce jeden posílal pryč s tvrzením, že dorost se bude fotit později, tak ať se laskavě nemísím mezi ta mrňata. Vyčnívala jsem, i když jsem nechtěla. Jisté výhody má tělesná schránka začínala mít až později, kdy jsem vypadala mnohem starší, spíš jako dospělá. Tehdy jsem už znala, a někdy využívala, svou věstonickou cenu. Ovšem při dovršení plnoletosti to naopak přestávalo mít svá pozitiva. Osobně jsem si připadala jako matka po porodu tří dětí, přestože mě možná okolí, vzhledem k nashromážděným tukovým polštářům, tipovalo asi na celou Klapzubovu jedenáctku. Vlastně jsem vypadala spíš jako panáček Michelin. Ale nikomu jsem to neříkala. Stačilo přece, že to bylo vidět.

Co do genové výbavy, tak z linie matčiny strany rodiny jsem prý zdědila nejvíc proporčních stránek. Asi vás nepřekvapí, že se, kupodivu, moje maminka mému vzhledu naprosto vymyká. Byly dokonce situace, kdy se můj dětský mozek zdráhal uvěřit, že jsem její dítě. A nemusím možná uvádět, že k tomu napomohly řečičky všech okolo, které jsem viděla poprvé v životě a kteří se i beztak nezdráhali na mě nenechat nit suchou. Ostatně asi jako na každém děcku, které si v podstatě každý kolemjdoucí dovoluje hodnotit s jakýmsi privilegiem jemu vlastním.

Jistě si vybavíte reklamu, kde mladá žena tlačí kočárek a potká náhodně své známé. Ti při pohledu na ratolest spustí zcela neúprosné a přímé hodnocení vzhledu. Aby dotyčná žena nepochybovala o přesvědčení jejich výroků, které však milé nebyly ani náhodou, dostane se jí shrnutí celkového dojmu rovnou v procentních bodech. Tvůrci zmíněný fenomén vystihli perfektně.

Trychtýřem soudů týkajících se našeho vzezření a vloh, čistě podle subjektivního dojmu posuzovatele, si prošel každý z nás. Troufám si tvrdit, že nejspíš také každý by v inkriminovaném čase ležel raději v bezvědomí, než aby si musel vyslechnout příměry, o které nestál. Vyřčená slova totiž vaše paměť zaručeně uložila do šuplíku, jehož název je Napořád. A tehdy si i osoba se zdravým sebevědomím uvědomí, že se dá v této souvislosti tvrzení „krása je v očích toho, kdo se dívá“ aplikovat všemožným způsobem. Co naplat, že misku vah převáží lidské hodnoty, které by se na špici jinak obdivných povahových rysů dostaly jen stěží.

Pro mě vrcholem, podtrhujícím zmíněnou biologickou nejistotu, byla věta zcela cizí paní, kterou jsme s maminkou potkaly při procházce městem. Tam jsme od nás z vesnice jezdívaly za nákupy všeho, co se nedalo pořídit u nás doma v místních potravinách. Což znamená, že jsme tam musely pro všechno ostatní, co nebylo rohlíkem, mlékem nebo salámem gothaj. A vězte, že nepocházím odněkud z Horní-Dolní, kam dosud nepronikl vynález elektřiny. Naše obec leží v dojezdové vzdálenosti Prahy. Nicméně zmíněnou paní, které tímto dodatečně děkuji za reálný příklad prezentace lidské nedostatečnosti, jsem tenkrát pozdravila laskavým a bodře praveným ,,Dobrý den.“ Přesně tak, jak mě to učili dospělí. To, že ve městě nikoho zdravit nemusím, zatímco u nás na vsi jde o jasně předepsané pravidlo rovnající se trestně vymezenému zákonu, jsem pochopila záhy díky této situaci, ač jsem plnila jen svou povinnost slušně vychované dcery. Ostatně, s maminčinou autoritou po boku jsem se nemohla zachovat jinak. Paní moje zdravice evidentně překvapila, nejspíš i urazila. Švihla po mě úkosným pohledem, zkrabatila čelo, stejně jako Superman si mě změřila bodavýma očima, které dávaly najevo, že jsem pro ni jen drzé malé cosi, a pravila: ,,No dobrý, ty vlasatý špekáčku v sukýnce.“

Výsledek? Maminku jsem onehdy zažila poprvé sprostou a moje tabula rasa nabyla přesvědčení, že skutečně nejsem dcerou svých rodičů, ale že jsem obživlým a ručně vytvarovaným dílem souseda řezníka, který k nám chodí na zabijačku a pod rukama se mu rodí skvělé jitrnice.

Takže od té doby jsem přijala za vlastní, že jsem věru unikátní exemplář!

Genetika

Dodnes jsem háklivá na jakýkoliv příměr s odkazem na dědičné znaky, a to i v případě, že se to netýká mé osoby. Aby zazněl alespoň drobný výčet genové linie, kterou mi od mala vštěpovali, vězte, že můj velký zadek je prý jen větší pánví po babičce. Za silná stehna vděčím rovněž jí, a protože mám nohy trochu do X, logicky mi přimykají k sobě a vždycky přimykat budou (trochu se směju představě, jak by ta kombinace vypadala v případě váhového optima – jako nalomená párátka na zuby?). Naducané a často červené tváře jsou po mamince. Ovšem s poznámkou, že ona tím trpěla hlavně za mlada, čili teď už se to asi nepočítá. A větší prsa jsou výbavou od prababičky. Zde musím podotknout, že tuhle predispozici jsem kdysi jako jedinou vítala. Všechny roky stála v popředí mého věstonického vzhledu. Což ovšem platilo jen do chvíle, než jsem dospěla do současného věku a konečně o něco nižší váhy (paradoxně hlavním klíčem vedoucím k úbytku bylo začít pořádně jíst). Má hrudní chlouba svého času dosahovala čísla tři, někdy více – podle toho, v jakém váhovém rozkvětu jsem se nacházela já nebo finanční obsah peněženky. Když nebyly peníze, což bylo hodně často, byla odkázaná na pobyt v nepříliš padnoucí podprsence od Vietnamců. Šlo o vypasovaný stan, kam byste lehce schovali hrby velblouda, jen by si přišel jako ve svěrací kazajce. Mé poprsí, svou velikostí obdivná a kyprá krása (aspoň pro někoho), se vždy tyčilo na samém vrcholu mých proporcí. Nad všemi těmi záchrannými kruhy v břišní oblasti, kterým velkolepě dominovalo. Vděčila jsem mu za to, že jsem nesplývala jen v jednu neforemnou hmotu. Fyzikální zákony jsou ovšem neúprosné, a proto může také za lehkou deformaci mé páteře. Pokud tedy nebudu vinu přičítat jen nepadnoucímu spodnímu prádlu, kupovanému jako z nouze ctnost.

Jenže ona majestátnost již pozbyla svého objemu a tvaru. Dnes vypadá spíše jako vytahané, plandavé uši jezevčíka, kterou s urputnou námahou, ale už celkem umně, tvaruji do výrazně menších, béčkových push-up košíčků.

V rejstříku už asi nemusím pokračovat. Sami jistě tušíte, že seznam by to byl skutečně dlouhý a pestrý. Osobně jsem si došla k smířlivému závěru. Jsem vlastně takový panáček Lego. Jen na rozdíl od této známé dětské figurky má každá proporce svého genetického předchůdce, ze kterého jsou dílky postavy složené a nelze je jakkoliv změnit. Jako zpestření si ještě ke každé části lze doplnit personalizované odkazy rodinných příslušníků, které jsem většinou osobně nezažila a znám je jen z pomačkané archivní fotografie.

Myslím, že se dá obecně vzato říci, že skrytým přáním rodiče, a platí to podle mě všeobecně, je vždy touha předat svému dítěti genetickou výbavu, která je v jeho očích, na něm samotném, ta nejlepší možná. Nikdo si ale ve svém vysněném chromozomálním křížení vlastních potomků nepřipouští vliv předchozích generací, natož různé možnosti rodinných mixů každého ze strany partnerů. Platí, že příroda to zařídí po svém. Osobně vypozorovaná statistika jasně ukazuje, že výsledek se rovná opaku, než jaké by bylo vaše hluboké a zbožné přání.

Pamatuji si, jaká vřava se udála kamarádce, která si na adresu prvorozené dcery vyslechla nejeden příměr. O žádný nestála, a přesto se jich sešlo mnoho. Kladné byste mezi nimi hledali marně. Někdy je až zarážející, jak se všichni, náhle zjevení gratulující lidé, vynasnaží, aby našli a vyzdvihli jakýkoliv nedostatek. Byť jen drobnou nuanci, kterou spatří. Ať už tak konají vědomě nebo ne, nezdráhají se vytáhnout nejtěžší možný kalibr. Samozřejmě. Lidská zloba a zášť totiž nenosí brýle!

Čili kamarádka se dozvěděla, že dcerka nezapře vzhledem jejího partnera, ale jinak vypadá, jakoby ji ona sama ani neporodila. Nekompromisně srazili k zemi linii jejího ženství. Holčička, která vypadá jako tatínek! Jasný závěr, tečka.

Nejvíce se vyžívaly tetičky. Jedna na adresu novorozeněte pronesla, že kdyby nevěděla, že je to křivochcalka, s určitostí má za to, že je to kluk. Stejně jako táta nemá žádné vlasy a nechybějí jí ani ty jeho výrazné ustupující kouty na čele, což se nikomu nelíbí. Další dodala, že pokud bude své malé stahovat do culíku chmýří, co má na hlavě, udělá to z ní obživlou chodící bowlingovou kuželku s vyvalenýma očima. Ať jí je laskavě maminka nechává pořád rozpuštěné. Samo sebou pouze v případě, že jí vůbec nějaké vlasy narostou, o čemž ona absolutně pochybuje. Nejjedovatější z těch sudiček uzavřela hodnocení slovy: „No prostě nezapřete, že holka tvýmu starýmu vypadla z pytlíku.“

Nemusím uvádět, že kamarádka-prvorodička horko těžko ovládala hormony svého šestinedělí. Kdyby mohla, zůstaly jí všechny rovnou na špičce boty. I když ji podezřívám, že představy jejich likvidace měla ještě brutálnější. Na celé události jsem viděla jediné a zásadní pozitivum, kterým jsem jakoby hasila tryskající lávu vzteku a nečekaného ublížení. Bylo jím konstatování, že pokud je pro okolí evidentní, že dcera vypadla manželovi z pytlíku, nemůže tu být přece dodatečně řeč o podezření z nevěry a zanechání kukačky v cizím hnízdě. Uklidnilo ji to a jako pádný argument posloužilo nejednou. Jen nevím, jak bych jí pomohla vypořádat se se situací v případě, když by pronesly, že dcera manželovi vypadla z jeho temné sedací části na těle. Nakonec jsem vlastně ráda za ten zmíněný pytlík. K němu člověk najde alespoň logické vysvětlení, ač jako příměr je to dost nezvyklé.

Prosím, za sebe i za jiné, nesuďme genetiku jako lehkou holku, kterou svlíkáme a vnímáme jen očima. Do vínku jí bylo dáno mnohem víc, než co náš zrak vidí nebo mu vidět dovolujeme. Anebo víte co? Povinně všichni pořiďme své osobní zlobě brýle! Čím více dioptrií, tím lépe!

Rozkvetlé období

Vybavím si mraky příhod, které nyní působí zábavně. Všechny, na které si vzpomenu, jsou se mnou spjaty v rovnocenném vztahu, jako je samozřejmé, že dýcháme. Patří ke mně. Pravda, když je někomu vyprávím, často jsem podezřívána, že mám bujnou fantazii a schopnost přehánět. Ani jedno nepopírám. Jsem přece ženská. Ve skutečnosti jsem ale především korunovanou sběratelkou všeho NE/možného. Je jedno, jestli v situacích hraji ústřední roli já, nadbytečné kilogramy, vrcholná absurdita nebo úplně jiné osoby. Nebojím a nestydím se o nich mluvit (o sobě ani o těch lidech).

Že jsem proporčně vyčnívala odmala, jsem se zmínila. Jako jitrnici mě máte v představách jistě hned od první stránky. V pořádku. To je fotografiemi doložitelný fakt. Existuje fórek, který ale hájí mé území a shrnuje to naprosto jasně: ,,Nebyla jsem tlustá. Jen viditelnější!”

Na pohled zjevný váhový přebytek nezastínilo na druhou stranu štěstí, že matka příroda mě příznivě obohatila v jiných směrech a oblastech (učili mě, že sebeláska je důležitá). Nejsem žádná hvězda, ale ani se nedá tvrdit, že bych byla ošklivkou Betty (jen pokud mě nevídáte po ránu). Co považuji odjakživa za výhodu, která mi dokázala hrát do karet, je má povaha a schopnost střílet do vlastních řad. Díky humorné nadsázce jsem si pomáhala tvořit barvitější svět. Troufám si tvrdit, že se mi dařilo činit ho o trochu lepším nejen sobě a snažím se v tom pokračovat. Až se dostanu k líčení svých povahových rysů a zlozvyků z pověrčivosti, které nemám úplně pod kontrolou, pochopíte, že jsem i hodně špatnou interpretací komisaře Monka. Shrnuto podtrženo. Fyzicky a komunikačně jsem vynikala. Což – jak se ukázalo – dokáže být sice záživná, ale vlastně docela nebezpečná a záludná kombinace.

V ničem, co uvedu na svou adresu, opravdu nepřeháním. Věřte, že jsem nikdy nebyla hubená. Neznám pocity, kdy se za vámi lidé otáčejí z důvodu, že se jim líbíte. Tedy až na pohledy, které nesouvisely s mýma hnědýma kukadlama, bujnou kšticí nebo s hezkým úsměvem. Oči ze mě kolemjdoucí nedokázali spustit proto, že obdivovali mou schopnost vypadat i v oblečení XXXL jako hodně špatně vycpaná klobása, s trojkama prsama navíc. Nakonec jsem se naučila svá kila nosit, ale především jsem se naučila sama se sebou spokojeně žít.

Není to tak dlouho, co jsem si díky prožité situaci vzpomněla na sebe samu a největší hmotný debut. Říkala jsem tomu „rozkvetlé období“, přestože do krásy mělo daleko. Šlo o případy, kdy jsem si hrála s váhou na schovávanou. Já jsem neviděla ji a ona radši mě. Ručička na ní totiž dosahovala rekordní mety. Tím názvem jsem vystihla všechny jevy a emoční stavy, kterými jsem si procházela, aniž bych pod sebou podřezávala větev (zmíněná sebeláska přece). Co je blbé, bývá účinné a mně se díky tomu slovnímu spojení o trochu lépe fungovalo. Došlo na něj znovu. Jen se netýkalo přímo mě. Protentokrát. Škoda, že jeho interpretace byla v zásadě tak dekadentní.

Byla jsem na oslavě narozenin, kde se sešla velká skupinka lidí. Šlo o jednu z těch akcí, o které dopředu víte, že tam nebudete znát nikoho, kromě oslavence a jeho nejbližších. Nemám takové akce moc ráda. Nepatřím ani mezi ty, kteří by s chutí využívali možnosti dostat se tím zdarma k občerstvení a alkoholu. Jsem povětšinou abstinent, měnící se v konzumenta jedné skleničky dvojky, nebo dvou, pouze vzácně a příležitostně. Zato však s velmi pečlivým výběrem tekutého moku, jeho množství a spolu konzumentů (V mládí pijete bez míry, s kýmkoliv a nic vás nezastaví. Později nepijete vůbec nebo s mírou, s kýmkoliv už to nejde, a i jedna sklenička vás zastavit může.). A přestože jako býk nezapřu vášeň k dobrému jídlu, nevyhledávám příležitosti k interpretaci veřejného obžerství. Ochutnávám, ale nežeru. Rozdíl je to zásadní, ač na fotkách se vzájemně stírá. Podle toho, jak vás na nich zachytí, jste buď provizorním alkoholikem, nebo nenažrancem. Nejsem ani jedním, ačkoliv zvěčněná na momentkách se měním v obojí.

Kromě jubilanta s rodinou bývá zbytek přítomných navěšenými korálky navíc, které se na zmíněných událostech ocitly čistě náhodou. V lepším případě se s někým alespoň letmo znají anebo se pozvaly úplně sami. Vám dá pak sakra práci je od sebe rozeznat a zapamatovat si, kam a ke komu patří. Samostatnou kategorií jsou situace, kdy dotyčný mnoho přátel nemá. Takže, aby se aspoň v tento den cítil žádaný a měl později na co vzpomínat, uchýlí se k tomu, že pozve v podstatě kohokoliv, jen aby zvýšil počet osob, které se na party ocitnou. Kolegyně z práce u toho využívala přímé úměry. Čím více lidí pozvala, tím více zvyšovala počet dárků, který se jí později sešel. Zatímco kolega zase zval všechno živé, co spadalo pod ženský rod. Nebylo proto překvapením, že se k vám na takové akci hlásila třeba dívka, která ve firmě uklízela záchodky a znala vás od vidění. Inu praktická žena a dobrodinec. Ať je to tak, nebo tak, důvody k oslavě i k přítomnosti rozličných lidí se vždy najdou. U památeční fotografie se lze po letech rozplývat blahem, jak úchvatnou osobností oslavenec byl, když se mu na mejdanu sešlo tolik lidí, kterým na něm záleželo. Naštěstí nic z toho není dogma. Člověk postupně pochopí, že nemusí být všude. Díky zkušenostem se následně naučí rozlišovat, kde a s kým chce čas trávit. Což neplatí v případech, kdy je povinen splnit rodinný či společenský status. Někdy se ale k vašemu překvapení může stát, že událost se z nucené stane přívětivou. Náhody neexistují, výjimky ano.

Kam zařadit poslední společenskou příležitost, kde jsem patřila mezi zvané stálice, ještě stále nevím. Dávno už neplatilo, že bych vynikala v pozici „get up!“ a s heslem „vyprávěj cokoliv a zabij to ultratrapný ticho“ jsem přetavovala atmosféru z bodu mrazivého rána na Antarktidě do žárem spalované fatamorgány. Časem totiž mou mladistvou nespoutanost sevřela okovy zdrženlivost – životem získaný artefakt.

Přilepil se tam na mě chlapík, který se dal nejspíš zařadit mezi navěšené korálky. Znala jsem ho jen letmo z doslechu, pověst ho předcházela sama. Pochopila jsem proč. Klasická témata se vyčerpala dost rychle. Chvástal se snad i v hovorech o počasí. Vrcholem jeho inteligenční intepretace bylo, že přede mnou několikrát shodil svou partnerku. Zůstala po dětech kulaťoučká. Byla to na pohled hezká a charismatická holka, takže kilogramy navíc jste u ní v podstatě nevnímali. Její muž však na její adresu pronášel veřejně něco ve smyslu, že když ji teď vidí zezadu, má pocit, že kouká na vypuštěné airbagy, které by radši viděl vepředu a k tomu na správných místech. Došla mi trpělivost. Hnul mi žlučí. Kdybych mu nedosahovala sotva do pasu, vrazila bych mu pořádný políček. Když tak teď nad tím přemýšlím, stačila by bývala jedna trefně mířená rána, kterou by náš výškový rozdíl nelimitoval a splnila by svůj účel mnohem lépe. Jen to není můj styl.

Místo toho ze mě skoro vzteky vylítlo:

„Cože?! Zasloužila by svatozář, když je s tebou! Na každým prstě by mohla mít deset takovejch jako ty! Šedesátá léta dávno minula, ona není Twiggy a ty nejsi americkej podnikatel se zlatou kreditkou. Ocitla se v rozkvetlým váhovým období. Tečka!“

Když mu obsah záplavy slov konečně došel (spojení jeho přijímače s mým vysílačem chvíli trvalo), odvíjel se náš dialog asi takhle:

„Docela si troufáš, na to, že se úplně neznáme.“ (ne že bych o to na bližší úrovni vůbec stála)

„Za to ty jsi skutečnej charakter. S těmi airbagy ses náramně projevil.“ (mluvit o ženě jako o použitém vybavení svého auta je totiž vážně ctnost)

„Co tím jako chceš říct? Že nejsem pro ženu dost dobrej?“ (kdybych mu na to mohla dát úřední štempl, neváhala bych)

„A myslíš, že je jako dobrý o ní trousit ty výsměšný kraviny?“ (můj výraz bych mohla učit na kurzech sebeovládání)

„Nad tím jsem nepřemejšlel.“

„Jak bys mohl, když...“ a zbytek věty jsem raději spolkla, ačkoliv jsem během našeho setkání celkově nabývala pocitu, že o rozum přišel ve chvíli, kdy mu visel bryndák u brady. „Sakra. Máš ji rád? Pokud jo, tak i s těma airbagama přece!“

„No joo. Jasně že jo,“ a odmlčel se.

„A co jsi to mlela o tom rozkvetlým období?“ (vážně – láska hory přenáší)

„Co? Jednoduchý. Je to taková berlička. Označení pro váhovej stav, ve kterým teď tvoje žena je. Líp to všechno vystihuje, aniž bys ji urážel.“

Náhle jako by ho osvítilo a začal se chechtat, dodávaje:

„No tak to doufám, že nepokvete ještě víc!“

Chtěla jsem mu tenkrát říct, že by si měl častěji hlídat poklopec, aby mu tolik nefoukalo na hlavu, ale snížit se tím na jeho úroveň bych si za žádnou cenu nedovolila, a proto jsem se zdržela komentáře (teď už na tom tolik nesejde, takže to přiznat a uvést můžu).

Když už jsem si myslela, že nic převratného se v našem rozhovoru nemůže dál odehrát, z něj nečekaně vypadlo, skoro až hloubavě:

„Hmmm... Vlastně ti to není zlý… Ty, hele, fakt díkes, letím! Já si na něco vzpomněl!“

A najednou se rozeběhl ke své choti, Mirka se jmenovala, čapnul ji za zadek a cosi jí pošeptal do ucha. Bylo patrné, jak se zarděla a šťouchla ho za to loktem do boku. Stáli vám tam najednou jako dva puberťáci. Situace měla něco do sebe. Působili spokojeně.

Později toho dne, když jsme na sebe natrefili ještě jednou, se on ke mně přitočil a pronesl:

„Jako hele, fakt dík! Ta vykvetlá fáze nebo jak jsi to říkala... to je fuk. Prostě takhle nazvaný… něco na tom sakra je! Von mi teď ten její nárazník přijde tak ňák bezva!

Vlastně… mě ti to spojení fakticky rajcuje! A říkám ti, děvče, že po dnešku… po dnešku bude můj čmeláček její květinku opylovávat s mnohem větší láskou a pílí!!“ Rozchechtal se, šibalsky na mě mrknul a zmizel. Nezapomenu na jeho tvář. Vybavíte si spot s ďáblem na erekční tabletky? Tak přesně!

Dodnes nevím, jestli šlo o jeho osobní poetický záchvěv, nebo viděl svého času německou komedii Mädchen, Mädchen. Souvislost čmeláčka a opylovávání květinky byla ústřední hláškou toho filmu. Ale pozor! Nejde o snímek pro dospělé, nýbrž o komedii pro adolescenty. A na mou obranu – já ho viděla jen proto, že jsem musela. Můj tehdejší kluk, pubertální láska, byl jeho skalním fanouškem.

Naštěstí mi netrvalo dlouho pochopit, že on je nevyzrálý blb, zatímco jemu nedocházelo ani po našem rozchodu, že já nikdy nebudu Diana Amft. Hlavní postava té frašky. Herečka – vysoká, štíhlá a blonďatá!

S odstupem času tipuji, že Zdeněk, jak se chlapík jmenoval, musel být příznivcem filmu stejně tak. Bohudík pro něj, jeho Mirka ho nejspíš neviděla!

Tramvaj

Nedávno jsme se známou vedly jeden z takových těch ženských rozhovorů, kdy vaše protistrana má určitý druh trápení a potřebuje slyšet zaručeně něco povzbudivého a ideálně ještě horšího, než se děje jí samotné. Bývám na to expertem. Oplývám ohromnou dávkou trpělivosti, empatického vnímání (pro mé okolí ideální stav, pro mě samotnou leckdy danajský dar), také jsem specialistkou na všechny trapnosti světa. Tak tedy, abych někoho povzbudila, mívám v rukávu nejeden osobní exces, ale i potřebnou útěchu. Naprosto vážně se mě kamarádka zeptala, jestli jsem někdy zažila situaci, ve které bych se cítila skutečně příšerně. Nemusela jsem dlouho přemýšlet, ač obecně vzato by takových historek bylo nespočet.

Cítit se, řekněme, nekomfortně, a to v otázce vzhledu, váhy, schopností, v mém podání odjakživa znamená, že přitahuji lidi a situace, které hvězdní scénáristé vymýšlejí v Hollywoodu za peníze, zatímco já je prožívám reálně. Jsem mimoň (chápáno i ve spojitosti být „mimo mě“), což se stalo mou charakteristickou značkou. Já i nejbližší jsme to přijali za své. Vystihuje mne to v mnoha ohledech. Mimo to má kuráž jít s pravdou a kůží na trh přesahuje hranice, které by jiným mohly dělat problém.

Utahovat si ze sebe, přiznat nebetyčnou blbost, mi nedělá potíž (no dobře, většinou). Nestydím se vyslovit nahlas to, co se jiní zdráhají, tím pádem si oni nemusejí připadat zvláštní. Tím, že o kuriózních událostech vyprávím já, beru divnost světa na sebe. Nevadí mi to. Jinakost je mi vlastní odmala. Když už jsme u toho, nejspíš na sebe postupně prásknu i to, co jsem neměla v úmyslu. Nevadí, protože „epistula non erubescit.“ („Dopis se nestydí“ – Cicero)

Jeden ze svých vrcholů trapnosti jsem si zažila v pražské tramvaji. Studovala jsem vysokou školu a měla jsem tuze oblíbenou bundu s výraznými čtvercovými kapsami, šitými zepředu. Barvu měla khaki – módně vyšisovanou, zapínání na podélné knoflíky, kterým jsem přezdívala kolíčky. Aby se zapnuly, protahovaly se do našitých smyček látky. Byla pohodlná, nosit se dala za každého počasí, schovala na mém těle vše, co měla, a já se v ní cítila perfektně. Pravdou je, že po těch několika letech nošení měla bunda svou největší slávu za sebou a mamina mi neustále a opakovaně kladla na srdce, že už je na čase, abych jí dala sbohem. Ale znáte to, čím víc do vás hustí, tím víc a zarputile jsem si trvala na tom, že bude mým ternem ještě několik let. Přestože se už na lemech rukávů lehce třepila.

Na Žižkově jsem nastoupila do naprosto přecpané tramvaje, páteřní linky číslo 9. Ze všech stran se na mě mačkali lidé a já si neomylně razila cestu dál do vagónu, abych se mohla chytit nejbližší tyče. Kromě zmíněných proporcí jsem ještě neuvedla, že měřím sotva sto pětašedesát centimetrů. Niki Fraitová popsala ve své knížce sama sebe tak, že by v trysku zvládla podběhnout závoru a nemusela by při tom sklopit hlavu. Mohla bych jí dělat parťačku (nejen v tom).

Čili je evidentní, že v jakémkoliv dopravním prostředku se musím chytit, ovšem jen tam, kam jako trpaslík dosáhnu. Což není úplně lehké, těch míst je poskrovnu. Za úpění svého i jiných cestujících jsem se propracovala až k sedačkám. Nechtěně jsem však drcla do starší dámy sedící na té pro jednoho. Chytla jsem se blízkého madla, opravdu přívětivě jsem se na paní usmála a omluvila se. Opětovala mi úsměv a pokývnutím hlavy dala najevo, jakože v pořádku. Náhlým škubnutím se tramvaj rozjela a já se konečně uvolnila. Uvolněním mám na mysli stav, kdy přestanu kontrolovat svůj postoj a celkové držení těla. Měním se ve všude přetékající hmotu a shrbeného Quasimoda (s tím mám problém dodnes). Tehdy jsem byla zahleděná někam ven, kde se za okny měnilo okolí v míhající se šmouhy domů, aut a lidí. Celkově se tak ocitám v soukromém světě myšlenek. Což při cestování bývá často. Ze snové bubliny mě vyrušil pohled, jakým si mě měřila postarší paní, do které jsem omylem šťouchla při své brodící akci. Koukla jsem na ni, ona se usmála. Když ona, tak zase já. Jako bychom spolu hrály obličejový ping-pong.