Neobyčejné příběhy
pana inženýra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Klárová

Neobyčejné příběhy pana inženýra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Barbora Klárová, 2021

Illustrations © Vhrsti, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-00-06468-0

ISBN e-knihy 978-80-00-06556-4 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06557-1 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06555-7 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

O mašince, která toužila jet k moři

Byla jednou jedna mašinka, která moc ráda jezdila krajinou a vozila lidi. A všichni lidé, kteří se v ní vozili, byli taky rádi a pochvalovali si, jak ta mašinka krásně jede a jak si zvesela houká:

„Hurá, hú hú, hurá!“

A každý široko daleko se přistihl, jak se kouká za tou mašinkou a jak najednou nahlas křičí nebo si aspoň jen tak pro sebe říká stejné:

„Hurá, hú hú, hurá!“

Letní prázdniny se už pomalu přehouply do své druhé poloviny, když v Klánovicích nastoupila do mašinky jedna paní a začala druhé paní vyprávět:

„Já vám byla nedávno na dovolené. Víte, tam u moře tak překrásně svítí sluníčko! To tady nikdy tak krásně a silně sluníčko nesvítí! No ale hlavně to moře! To je vám taková paráda, že to se nedá vyprávět, to se prostě musí vidět!“

Mašinka všechno slyšela a bylo jí líto, že moře ještě nikdy neviděla a že ho taky nejspíš ani nikdy neuvidí, protože umí jezdit jenom po kolejích, které vedou akorát tady po tom okoukaném středočeském okolí a zase zpátky, a jinudy jezdit prostě vůbec nemůže.

A její houkání najednou znělo docela jinak:

„Achjo, hú hú, achjo.“

A po kolejích se vlekla jako stroj bez duše a lidé to poznali a říkali:

„Ta mašinka jezdí poslední dobou nějak smutně, to už není ta naše veselá mašinka.“ A byli najednou taky trochu smutní, a navíc se blížil podzim.

Až jednou kdesi u Kolína nastoupil do mašinky pan inženýr, který rozuměl řeči strojů. Na první pohled by to na něm nikdo nepoznal. Vypadal jako docela obyčejný pán, který má doma tři děti, pod nosem knír, malinko ráčkuje, a když se mu něco nelíbí, popostrkuje si brýle na nose, ačkoli mu vůbec nepadají.

Tenhle pan inženýr se zaposlouchal do mašinčina smutného houkání, zamyslel se a po chvíli si řekl:

„Ahá!“

A protože to byl také šikovný a schopný pan inženýr a znal spoustu lidí a předpisů, stačilo pár telefonátů, a ještě než vystoupil, už věděl, že nechá pro tuhle mašinku postavit trať až k moři. Ovšem jak už to tak bývá, měl také jednu podmínku:

„Mašinko, slib, že se zase hned vrátíš zpátky domů! Chvíli tě snad postrádat můžeme, ale dlouho se bez tebe na trati Praha – Česká Třebová neobejdeme.“

Mašinka se nemohla dočkat a spěšně zahoukala:

„Ju-hú!“ A všechno slíbila, hlavně už aby tam byla.

A tak za pouhých pár týdnů mašinka konečně vyrazila po kolejích k moři. Byla zase veselá, zpívala si na cestu a hvízdala a všichni cestující si s ní taky zpívali a hvízdali.

A ta krajina!

Nejdřív jenom malé kopečky a hornatiny, které už dávno znala. Ale pak se hory začaly zvedat, a byly čím dál větší a větší, až se z nich staly úplné velehory, které se pak zase propadaly do hlubokých údolí. A tak pořád dokola, nahoru a dolů, až se v dáli konečně objevilo moře.

„Hurá!“ pomyslela si mašinka, protože moře okamžitě poznala, a rozjela se k němu ještě větší rychlostí a hvízdala si ještě veseleji. Jak zrychlila, všichni lidé ve vlaku poskočili, na zem popadalo pár špatně uložených kufrů, v jídelním voze zacinkalo nádobí a jedné staré paní upadla na zem sklenička s griotkou a rozbila se na třicet šest střepů.

Ale to už přijížděli k moři a mašinka náhle zpomalila, aby si mohla všechno dobře prohlédnout. A lidé zase poskočili, narovnané kufry zase popadaly, nádobí zase zacinkalo a pán, který už měl všech třicet šest střepů nabraných na lopatce, je těsně před košem zase rozsypal, a teď aby je zametal znovu. Griotku už mezitím slízal drobný šedý pejsek té staré paní bez skleničky a bez griotky.

Dojeli až tam, kde koleje mizely v písku nekonečných pláží.

Všichni vystoupili a šli se koupat a mašinka se nemohla na tu krásu vynadívat. Líbilo se jí, jak se zrníčka písku zlatě třpytí, když se přes sebe přesýpají, jako by to byly tisíce živých broučků zlatohlávků. A líbilo se jí, jak se na vrcholku každé mořské vlnky udělá bílá čepička pěny, která se rozpustí až s hlasitým zašuměním o břeh.

Taky se jí líbilo, jaké je tady i teď, na sklonku podzimního večera, příjemné teplo. Nemohla se nabažit těch nových barev a zvuků.

Mašinka se koukala na zapadající sluníčko a říkala si:

„Měla bych se vrátit, jak jsem slíbila. Ale tady je přece tak krásně! A já už jsem po té dlouhé cestě unavená. Přespím tu a hned ráno pojedu zpátky, to se přece nemůže nic stát!“

Jenomže stalo.

Mašinka totiž nevěděla, že se v noci moře zvedá, protože přichází příliv, během něhož se hladina vody za pár hodin zvýší až o několik metrů. A jak si tak spokojeně pospávala, vůbec si nevšimla, že má kolečka pod vodou, pak že je pod vodou až po okýnka, a když se ráno probudila, zjistila, že už je ve vodě ponořená skoro celá!

„Kde se tu najednou vzalo tolik vody?! Já musím jet domů, a ne tady plavaaaaaa…“

A to už vlny začaly unášet její velké a těžké kovové tělo od břehu dál na širé moře. Netrvalo dlouho a mašinka se začala potápět. Ještě nikdy se jí nestalo, že by ztratila pevnou zem pod kolečky a jen tak plula prostorem. Chvíli to bylo skoro příjemné, až se jí z toho zatočila hlava. Připadala si jako ve snu, kde se může pohybovat nejen dopředu, dozadu, doleva nebo doprava, ale taky nahoru a dolů. Jenomže teď už notnou chvíli padala dolů a dolů a nahoru ani o kousek.

„Glo, gloglo, pomóc, kde jste… glo?!“ volala a bublala a stříkala kolem sebe, ale moře jenom dál šumělo a na vzdalujícím se břehu se dál přesýpal zlatý písek.