Jak se lemur
odnaučil šťourat v nose

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Pařízková

Jak se lemur odnaučil šťourat v nose – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno všem, kterým to občas uletí

Nejprve jedno varování

Hned na začátku je nezbytné vás upozornit, že další stránka odhalí tajemství, které se až do této chvíle dařilo tutlat. Jestli upřednostňujete život ve sladké nevědomosti, tento list raději neotáčejte.

Pokud vám ale zvědavost nedovolí knihu odložit, tak směle do toho!

Kapitola 1.

Co začal Hároděs, musí o mnoho let později žehlit rada starších v baru U Moudré opice

Už jste někdy navštívili zoologickou zahradu? A vzpomínáte, co přesně vám řekli u pokladny? Snad že zakoupením vstupenky si můžete prohlédnout zvířata ze všech koutů světa? Doufám, že jste jim to neuvěřili. Je to past, na kterou se nachytá většina lidí.

Ve skutečnosti to nejste vy, kdo si někoho prohlíží. Je to přesně naopak.

Obyvatelé zoo už za rozbřesku vytahují své notýsky, aby hned se zahájením otevírací doby a s prvním návštěvníkem mohli začít sbírat další poznatky o nás lidech.

Bar U Moudré opice se ten večer zaplnil do posledního místečka. Dokonce i kolem výčepního pultu bylo plno.

Šimpanz Otto postavil před paní Lemurovou sklenici s fíkovou limonádou, a až tehdy si všiml jejího zamračeného výrazu.

„Musíme si promluvit,“ řekla stroze mezi doušky, zatímco jí fíková limonáda stékala po bradě. Otto se rozhlédl a zpozoroval, že i ostatní zvířata si jej měřila příkrým pohledem, ze kterého šlo vyčíst, že mu mají cosi za zlé.

Otto nakoukl do kuchyně, kde právě žirafa Polnička připravovala salát.

Polniččiny saláty byly vyhlášené široko daleko a všichni býložraví obyvatelé se po nich mohli utlouct. Jednou prý salát ochutnal i lev Richard. Padl na zem a slastně si hladil břicho. Když si ale všiml, že jej ostatní sledují, rozeřval se na celé kolo a utekl rychle pryč. Nechtěl, aby se rozkřiklo, že vyhlášený masožravec se spokojí s vegetariánskou stravou. Otto mu občas tajně přinesl porci salátu domů – ale až po setmění a pod přísahou, že to šimpanz nikomu neprozradí.

„Polničko, zavolala bys zbytek rady starších?“ poprosil Otto žirafu. Polnička přikývla, ale z přípravy salátu se vyrušit nenechala. Žirafy potřebují na všechno čas. Vždyť jen přežvykování jídla jim zabere skoro polovinu dne.

Radu starších tvořil šimpanz Otto, papoušek Nestor a chobotnice Inka. Tito tři bydleli v zoologické zahradě nejdéle a obyvatelé se na ně mohli obrátit s žádostí o radu. Byli nejstarší a taky nejmoudřejší.

Tentokrát to ale byl tvrdý oříšek i pro tři největší hlavy.

„Říkali jste nám, ať si z lidí bereme příklad! Ať je dobře pozorujeme a učíme se od nich! Otto tvrdil, že vybranější chování nikde jinde neuvidíme! A takhle to dopadlo! Lidem jsme věřili, opakovali jsme po nich všechno jako papoušci!“ Příval slov se dral z úst paní Lemurové jako lavina.

Při posledních slovech se několik opeřených přísedících ošilo.

„Jak se opovažujete užívat takových přirovnání! Copak po někom něco opakujeme? Máme přece vlastní hlavu!“ rozčílil se pan Kakadu.

Nestor věděl, že musí zasáhnout, ačkoli se cítil také hluboce dotčen.

„Paní Lemurová, tak se přece uklidněte. Určitě to půjde napravit,“ vypravil ze sebe papoušek.

Vtom se na papouška obořil pan Mravenečník. „Nestore, mluvme otevřeně. Je to k pláči a jsem zvědav, co s tím teď hodláte udělat!“

Nestor hlasitě polkl a zobákem se poškrábal pod křídlem, kde ho začalo z nervozity lechtat.

Mezitím chobotnice Inka dělala zápis z porady. Seděla u stolu a před sebou měla tlustý deník, do kterého psala svým vlastním inkoustem. Rada starších už kdysi rozhodla, že se bude z každé porady pořizovat záznam. Budoucí generace obyvatel zoo to jistě ocení. Až se jim přihodí něco podobného, deník jim ušetří mnoho trápení.

Můžeme jen doufat, že ani v této, ani v žádné jiné zoo se už nikdy nebude opakovat, co se přihodilo toho dne ráno.

„To je skandál, úplná vzpoura mláďat! Vy s tím musíte něco udělat! Je to vaše povinnost!“ vykřikovala paní Kuskusová a špička jejího čenichu se při tom třepotala.

Zvěsti o Hároděsově učení se rychle rozkřikly. Jeho myšlenky našly příznivce mezi zvířaty po celém světě. Vždyť lidé měli všechno tak dobře vymyšlené! Bylo snadné propadnout jejich způsobu života.