Skřítci Radostníčci a veselé čarování

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Burdová, Ivana Pavlišová

Skřítci Radostníčci a veselé čarování

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Anna Burdová, c/o MÁM TALENT, s.r.o., Ivana Pavlišová, 2021

Illustrations © Ivana Pavlišová, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5375-2 (1. vydání, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-253-5347-9 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5348-6 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5346-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

O Radostníčcích

Milé děti, jestlipak už jste slyšely o Radostníčcích? Že ne? Vidíte, a přitom jich někdy kolem sebe máme, že by je ani nejlepší počtář nespočítal.

Radostníčci jsou maličkatí skřítci, kteří, jak už jejich jméno napovídá, přinášejí radost. Jsou tak maličcí, že si můžou postavit domeček třeba v květináči na vašem okně, a vy si toho ani nevšimnete. Kolem dětí je jich nejvíc. Dospělých se taky drží, ale ti je většinou nevidí. Snadno je přehlédnou hlavně ti, kteří si pořád s něčím dělají starosti, nebo lidé, kteří se neumějí radovat ze života. I takovým jsou však Radostníčci stále nablízku a snaží se je potěšit maličkostmi. Existují ale i ale morousové, které jen tak nějaká maličkost nerozveselí, a ti svou protivnou náladou od sebe skřítky odhánějí.

Když zrovna Radostníčci nemají službu v blízkosti člověka, který je moc potřebuje, žijí na malých ostrůvcích radosti v moři Štěstí. Na každém ostrůvku bydlí dva skřítci, kteří mají na starost určitý úkol, a společně tam hospodaří.

Uprostřed moře Štěstí je velký ostrov, kde se všichni Radostníčci scházejí. Na břehu toho ostrova stojí maják, který, představte si, přijímá signály z lidského světa. Pokaždé, když dostane hlášení, že je mezi lidmi někdo smutný, spustí poplach. Radostníčci pak ze svých ostrůvků přijedou k majáku na papírových lodičkách nebo ve skleněných lahvích, ti z větší dálky přiletí v balónu, vzducholodí nebo v bublině z bublifuku, a na ostrově pak rokují, kdo se do světa lidí vypraví, aby smutnícímu člověku udělal radost.

Pojďme se podívat třeba za skřítky Bambrlínkem a Rufulínem. Žijí na ostrově, který se v moři Štěstí pohupuje jako modrý šálek s bílými puntíky. Mají domeček tak akorát velký, aby v něm měli každý svou postýlku, stoleček a židličku. Víc nepotřebují. Většinu času totiž tráví na zahradě, kde pečují o květiny a bylinky, z nichž získávají kouzelné esence, a o zázračné stromy, které rodí srdíčka. No ano, srdíčka! Stejně, jako se u nás na stromech červenají jablíčka, tak u Radostníčků na stromech zrají srdíčka.

To zas jednou maják spustil poplach, právě když se Bambrlínek s Rufulínem uvelebili v zahradě na lehátkách. Už měli vypleté záhonky a zalité květiny, a tak si mohli dopřát chvilku odpočinku. Najednou se ale ozvalo poplašné zařízení – na stolečku začala poskakovat poklička cukřenky a cinkala jako zvonek.

Skřítci hned věděli, o co jde. Vyskočili z lehátek a rozeběhli se ke své vzducholodi – láskolodi zaparkované za domkem. V okamžiku už se vznášeli nad ostrovem a manévrovali láskoloď nad moře Štěstí. Z dálky viděli další Radostníčky, jak se slétají k ostrovu s majákem.

„Ahój, Smíšku a Marcipánku!“ mávají na skřítky, kteří letí v proutěném koši neseném barevnými balónky.

„Ahój, Láskovníčku a Drahojánku!“ volají na kamarády plující na růžovém obláčku. Jen co všichni přistanou na ostrově, hned si podávají ruce, objímají se a s neskrývanou radostí se vítají, jako kdyby se roky neviděli. A přitom uplynul sotva den od chvíle, kdy se na ostrově sešli ze stejného důvodu jako dnes. Radostníčci se ale mají tak rádi, že se těší z každého setkání.

Když se skřítci přivítají, sesednou se kolem kulatého stolu v zasedací místnosti pod majákem. Všichni se zadívají na skleněnou kouli, která visí nad stolem. Na co se asi dívají? Vždyť v té průhledné kouli není nic vidět. Počkejte moment… Ale ano, je! Najednou se v ní jako v kulaté televizi objeví ulice s barevnými domky, lemovaná krásnými vzrostlými stromy.

„Milí Radostníčci,“ ozve se hlas z kulaté televize, „tohle je Lipová ulice. Tady na vás čeká spousta práce. Do některých domů se stěhují noví obyvatelé a je potřeba udělat všechno pro to, aby se jim tu líbilo, aby se spřátelili s lidmi, kteří tu už bydlí, jejich děti se skamarádily a všem tu bylo hezky.“

Radostníčci se po skončení hlášení domlouvají, kdo se do Lipové ulice vypraví jako první. Přihlásí se Bambrlínek s Rufulínem, Láskovníček s Drahojánkem a Smíšek s Marcipánkem. Už se nemůžou dočkat, až duhovou branou zase přejdou do světa lidí, kde budou rozdávat radost a lásku.

K duhové bráně však vede dlouhá cesta noční oblohou po mléčné dráze… Nesmějí otálet. Je nejvyšší čas vyrazit!

Anežčin výlet do světa Radostníčků

Paní malířka Iva přecházela po ateliéru a upíjela čaj ze svého oblíbeného puntíkatého šálku. Přemýšlela přitom nad obrazem, který se právě chystala malovat. Byla trochu nervózní. Dala si totiž nelehký úkol. Tentokrát to neměl být jen tak ledajaký obraz, jakých už vytvořila spoustu. Tenhle chtěla věnovat holčičce Anežce, která právě ležela v nemocnici a čekala ji operace nemocného srdíčka.

„Obraz pro Anežku nebude jen pro potěšení. Ten musí i léčit!“ předsevzala si paní malířka.

Stoupla si před stojan a rozechvělou rukou se dala do malování. Ale co to? Najednou štětec začal malovat sám od sebe a na plátně se objevovalo něco úplně jiného, než co paní malířka zamýšlela vytvořit. Sotva se vzpamatovala ze svého překvapení, z obrázku na ni vykukoval roztomilý skřítek ve špičaté čepici. Vzápětí se objevil druhý, hned po něm třetí… a pak další a další!

„To jsem blázen…“ zavrtěla paní malířka hlavou. „Kdepak vy jste se tu vzali? A co jste zač?“

„Jsme Radostníčci – skřítci, co nosí radost! Přišli jsme, abychom vám pomohli s obrazem pro Anežku,“ zamával první skřítek.

„Takovéhle budu mít pomocníky?“ usmála se paní Iva. „Tak to se bude malovat jedna radost!“

A taky že ano! Štětec klouzal po plátně, barva doplňovala barvu a zanedlouho tu byl krásný obraz. Usmívali se z něj skřítci Radostníčci, z nichž někteří pluli v papírových lodičkách, jiní cestovali v jakýchsi zvláštních vzducholodích, další jezdili na kolečkových bruslích nebo z bublifuku vyfukovali roztodivné bubliny.

Druhý den šla paní malířka Iva za Anežkou do nemocnice. Holčička ležela v posteli a z každé strany ji za ruku drželi maminka s tatínkem, kteří ji taky přišli navštívit. I když Anežka byla ráda, že paní malířku vidí, nevypadala kdovíjak vesele. Nebylo divu. Kvůli své nemoci byla pořád unavená, a teď se navíc bála blížící se operace.

„Něco jsem ti přinesla,“ mrkla na Anežku paní Iva a sundala z obrazu balicí papír. „Co tomu říkáš?“

Jen co Anežka Radostníčky spatřila, tvářičku jí projasnil úsměv. „To je krásné!“ vzdychla holčička okouzleně a už z obrazu nespustila oči. Dokonce ani po skončení návštěvních hodin, když rodiče a paní Iva odešli, se nepřestávala na obraz, který teď visel na stěně proti její posteli, dívat.

„Musí to být nádherná země, kde žijí skřítci Radostníčci,“ říkala si Anežka. „Kdybych se tam tak mohla podívat a svézt se v papírové lodičce nebo v té vzducholodi…“ zasnila se. „A co teprve, kdybych se mohla projet na kolečkových bruslích nebo si zaplavat v moři! Jenže takové věci stejně dělat nemůžu, protože nesmím zatěžovat nemocné srdíčko.“

Zničehonic z obrazu vyskočil jeden ze skřítků. Přeběhl po přikrývce až k Anežčině obličeji a řekl: „My tě, milá Anežko, v naší zemi moc rádi uvítáme!“

Anežka na něj vykulila oči. „Že bych usnula a jen se mi to zdálo?“ uvažovala. Aby se přesvědčila, štípla se do ruky. „Au!“ nadskočila na posteli, div skřítek nespadl z peřiny.

„Pozor, děvče, kdybych spadnul, mohl bych rozlít tuhle kouzelnou vodičku, a to bych tě pak nemohl zmenšit a vzít k nám,“ zvolal skřítek a ukázal na lahvičku se zvláštní tekutinou.

Anežka se podívala na obraz a zjistila, že na něm opravdu jeden skřítek chybí. Byl to ten, který původně v domečku na malém ostrůvku cosi kutil s baňkami v ruce. Jeho kamarád byl na obrazu pořád, jenže už nestál nehnutě na místě s konývkou v ruce, ale zaléval květiny, co měly místo květů srdíčka. Teď Anežce dokonce zamával.