Zvířecí dobrodruhové
Zachráněný srneček

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Michelle Sloanová

Zvířecí dobrodruhové – Zachráněný srneček – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Lizzie, Annu a Andrewa – M. S.

Pro Tobyho, s láskou – H. G.

1.

Izabela Macková si zlehka podupávala v chatě správce parku místní přírodní rezervace v Krátké Lhotě. Byly skoro čtyři hodiny odpoledne: čas, kdy se scházejí Zvířecí dobrodruhové. Třikrát v týdnu hned po škole navštěvovala Izabela se svými kamarády Bertíkem a Gábinou rezervaci, aby pomáhali správkyni parku, a co bylo nejlepší, aby se starali o zvířátka! Bertík už byl tady, ale po Gábině ani stopa. Bela se nemohla dočkat, až dorazí, aby mohli konečně vyrazit na pochůzku.

„Pomůžeš mi, prosím, s Bodlinkou?“ volal Bert. Pomáhal Líze, hlavní správkyni parku, ošetřovat ubohého ježečka.

„Líza mě požádala, abych mu nakapal do uší.“

„Jasně,“ řekla Bela. „Když teď čekáme na Gábinu, stihneme Bodlinku ošetřit.“ Vyskočila a zamířila k Bertíkovi a ježkovi na druhou stranu pokoje. „No fuj!“ ulevila si a ucpala si nos. „Bodlinka zrovna moc nevoní. Možná že bychom mu spíš mohli říkat Smraďoch.“

„To je důvod, proč ho máme tady stranou!“ zasmál se Bert a otevřel Bodlinčinu klec. V jednom rohu byla velká kupa slámy. Bela si nasadila tlusté pracovní rukavice a opatrně odkryla slámu, aby našla velké klubíčko ostrých bodlin.

„Ahoj, mrňousku,“ pozdravila ježečka tiše, když ho vytahovala ven z klece a pokládala na ručník na stole. Pěkně se naježil.

„Pohlaď ho po hřbetě,“ radil Bert. „To by ho mělo uklidnit.“

A opravdu, zatímco ho Bela hladila, malá kulička bodlinek se začala pomalu rozbalovat. Nejdříve vykoukl čumáček a za ním hned packa. Bertík se k němu sklonil, aby si ho prohlédl zblízka.

„Vypadá mnohem lépe,“ řekl. Ježek tiše zapištěl.

„Ty lumpe,“ zahartusil Bert. Vytáhl z kapsy malou lahvičku a nakapal pár kapek Bodlince do oušek.

„Nechápu, jak jsi v těch všech bodlinkách našel jeho uši!“ smála se Bela. „Jednoho dne z tebe bude skvělý veterinář.“

Bertík zrudl, ale usmíval se.

„Tak, a co má klub Zvířecích dobrodruhů v plánu pro dnešní odpoledne?“ zeptal se.

„Copak tohle odpoledne! Máme tolik úkolů, že nám vystačí alespoň na celý měsíc!“ odpověděla Bela. Z batůžku vyndala svůj zápisník a začala nahlas předčítat:

1. Pomoct Líze najít vhodné stromy, kam by se daly zavěsit budky pro netopýry, a označit je křídou, abychom je později našli.

2. Posbírat kůru, listí, drobné větvičky, mech a borovicové šišky na stavbu hmyzích hotelů.

3. Vyrobit pro turisty výukové a vzdělávací plakáty se základními informacemi o zvířátkách v rezervaci.

„Páni!“ ulevil si Bertík. „To zní jako dost náročná práce. Ještě jsem si vzpomněl, že máme naplnit krmítka pro ptáky. Když mluvíme o tom jídle, začínám mít hlad. A to jsme ještě ani nezačali! Myslíš, že si stihneme dát jednu dvě sušenky ještě předtím, než vyrazíme?“

Bela nestačila ani odpovědět, když se zvenku ozvalo velice známé volání. „Berťo! Belo! Kdepak jste?“

„Jsme v klubovně,“ zavolala Bela.

Dveře se rozletěly a v nich stála zpocená Gábina lapající po dechu. „Neviděli jste Lízu?“

„Zrovna opravuje plot na loděnici,“ utrousil Bert, když opatrně vracel ježečka do klece. „Co se děje?“

„Nemáme čas pro ni dojít a vzít ji s sebou,“ řekla Gábina. „V horní části Skalnatého lesa jsem našla zvířátko a je ve velkém nebezpečí! Belo, dones Líziny kleště.“

Bela hodila kleště do batůžku a všichni společně vyrazili za Gábinou, která je velice svižným tempem vedla okolo Lhotského jezera. Nad hlavou jim proletělo několik hašteřících se racků. I když měli velice naspěch, stihla si Bela všimnout několika malých chundelatých mláďat pohupujících se na vodě poblíž oblasti, kde si racci na jezeře stavěli svá hnízda. Snažila se, aby je nevyplašila.

„Co je to za zvíře?“ vyzvídala.

„Myslím, že je to mládě srnky,“ vydechla Gábina.

„Myslíš srnče,“ upřesnil Bertík.

„Dobře, tak tedy srnče,“ zamručela Gábi.

„Neměla jsem moc času si ho pořádně prohlédnout. Projížděla jsem tamtudy na kole, když jsem z lesa poblíž cesty uslyšela nějaké pištění. Raději jsem jela rovnou sem, abych to řekla Líze.“

Rychle se vydali podél jezera, přešli most přes Lhotskou mýtinu a zamířili do Skalnatých lesů. Gábina byla výborná stopařka a přesně věděla, kterou cestičkou se dát a kde odbočit.

„Kam teď?“ zeptala se Bela.

„Okolo plotu dozadu na konec lesa,“ odpověděla Gábina. Již z dálky bylo slyšet naříkání.

Jakmile se přibližovali, začala Bela zpomalovat a naznačovala ostatním, aby se ztišili.

Gábina ukázala na vzdálený konec plotu.

A tam, schovaný v trávě, ležel zlatavý srneček. Hlavičku měl zamotanou do drátů a žalostně naříkal.

„Podívejte, teče mu krev,“ vyděsila se Gábina. „Chudáček malý!“