Zprávy ze světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Paulette Jilesová

Zprávy ze světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2016 by Paulette Jiles

Translation © Kateřina Novotná, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-593-7

ISBN e-knihy 978-80-7601-597-5 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-598-2 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-596-8 (1. zveřejnění, 2022)

Tato kniha je román. Odkazy na skutečné osoby, události, firmy, organizace nebo místní lidi mají pouze navodit autenticitu a jsou použity fiktivně. Ostatní postavy, události a dialogy jsou dílem autorčiny představivosti a nelze je považovat za skutečné.

Susan, June, April, Nancy, Caroline,

Wandě, Evelyn a Ritě Wightman Whippetové,

přítelkyním z dalekých cest

1

Wichita Falls, Texas, zima 1870

Kapitán Kidd položil na pultík bostonský Morning Journal a začal číst článek o patnáctém dodatku ústavy. Narodil se v roce 1798, před pěti lety skončila třetí válka v jeho životě a on doufal, že žádnou jinou už nezažije, nicméně zprávy ze světa mu teď přidávaly na letech víc než samotný čas. Navzdory tomu i za studených jarních dešťů dál objížděl severní Texas. Kdysi býval tiskařem, ale válka mu vzala tiskárnu i všechno ostatní, konfederační hospodářství bylo už před kapitulací na kolenou, a tak si teď vydělával na živobytí tím, že vandroval s novinami a časopisy v aktovce od města k městu, límec kabátu zvednutý, aby ho chránil před nepohodou. Jezdil na skvělém koni a bál se, že mu ho někdo ukradne, ale prozatím se to nestalo. A tak 26. února dorazil do Wichita Falls, rozvěsil plakátky a ve stájích se převlékl do šatů na čtení. Zvenku se ozývalo hlasité bubnování deště, ale on měl hlas zvučný a silný.

Roztřepal noviny a rozložil je před sebou.

Patnáctý dodatek, četl, schválený 3. února 1870, dává právo volit všem mužům bez ohledu na rasu, barvu a dřívější postavení otroka. Zvedl oči od textu a na brýle dopadlo světlo. Lehce se předklonil nad pultík a dodal: To znamená barevným mužům. Jen žádné rozčilené řeči nebo hysterický křik. Zvedl hlavu a pátravě se zahleděl do shluku tváří, které na něj hleděly. Slyším, že mručíte. Nechte toho. Mručení nesnáším.

Zabodl do nich pohled a dodal: Tak dál. Vylovil z aktovky další noviny. Poslední New York Tribune píše, že podle hlášení jakéhosi velrybářského škuneru polární expediční loď Hansa na cestě k severnímu pólu údajně ztroskotala uprostřed ledových polí a potopila se; stalo se to na sedmdesátém stupni severní zeměpisné šířky, poblíž Grónska. O přeživších se v článku nic neříká. Netrpělivě obrátil stránku.

Kapitán měl hladce oholenou tvář s výraznými rysy, stále ještě měřil přes sto osmdesát centimetrů a jeho úplně bílé vlasy se v mohutném žhnoucím paprsku lampy leskly. Za opaskem na zádech měl pětiranný revolver Slocum ráže 32, což ho pranic netěšilo, ale na druhou stranu ho málokdy použil.

Přes nezakryté hlavy zahlédl u zdi vzadu Britta Johnsona a jeho muže, Painta Crawforda a Dennise Curetona. Svobodné černé muže. Britt vlastnil dopravní firmu a druzí dva byli jeho zaměstnanci. S klobouky v rukou všichni stáli opřeni nohou ve vysoké kožené botě o stěnu za sebou. Hala byla zaplněná. Rozlehlá vysoká místnost sloužila ke skladování vlny, k obecním shromážděním, a využívali ji i lidé jako on. Osazenstvo tvořili především muži, skoro všichni bílí. Světlo lampy bylo ostré a vzduch těžký. Kapitán Kidd jezdil s novinami od jednoho města v severním Texasu ke druhému a za deseticent na hlavu předčítal v halách nebo kostelích nejnovější zprávy lidem shromážděným právě jako ti tady. Cestoval sám a na vybírání deseticentu nikoho neměl, ale lidi moc nepodváděli; a pokud někoho přistihli, popadli ho za klopy kabátu a pevně si ho přitáhli k sobě se slovy: Hele, ten zatracenej deseťák zaplatíš, tak jako všichni.

A deseticent zazvonil v malované plechovce.

…

Zvedl hlavu, protože si všiml, že mu Britt Johnson dává prstem znamení. Krátce kývl a dočetl článek z Philadelphia Inquireru věnovaný britskému fyzikovi Jamesi Maxwellovi a jeho teorii elektromagnetického vlnění, jehož vlnová délka je delší než infračervené záření. Suchopárný článek zvolil schválně, aby lidi uspal, zklidnil a přiměl k odchodu – ke spořádanému odchodu. Potíže a nálady druhých ho začínaly rozčilovat. Tenhle pocit se dostavil teprve nedávno, poté co si uvědomil, jak bezútěšný, hořký a tak trochu jalový život vede. Jako svítiplyn do sebe pozvolna nasával otupělost a nevěděl si s ní rady, jedině se stáhnout do ticha a samoty. Pokaždé se nemohl dočkat, až bude mít čtení za sebou.

Složil noviny, vsunul je do aktovky, a potom se naklonil doleva a zhasl lampu. Jak procházel davem, lidé se k němu natahovali a podávali mu ruku. Muž se špinavě blond vlasy zůstal sedět a dál na něj hleděl. Byli s ním dva indiáni nebo poloviční indiáni, a o těch kapitán věděl, že to jsou Kaddové s nevalnou pověstí. Špinavý blonďák se otočil na židli a zadíval se na Britta. A přicházeli další, děkovali kapitánovi a vyptávali se na jeho dospělé dcery. Kidd přikyvoval – celkem to jde, jde to – a mířil dozadu k Brittovi a jeho chlapům, aby se dozvěděl, co má Britt na srdci.

…

Domníval se, že to bude něco k patnáctému dodatku, ale nebylo. Kapitáne Kidde, šel byste se mnou? Britt se napřímil, posadil si klobouk na hlavu, a totéž udělali Dennis s Paintem. Je tu taková potíž, u mě ve voze, dodal.

Vypadala tak na deset let, oblečená po způsobu indiánů z jižních plání v šatech z jelenice, vpředu zdobených čtyřmi řadami losích zubů. Přes ramena měla teplou deku. Ve vlasech medové barvy měla drobounkými bodlinkami přichycené dva chomáče jemného peří, a mezi nimi, obtočené tenkou nití, sedělo orlí pero. Působila sebejistě, jako by pírko a náhrdelník ze skleněných korálků byly ta nejcennější ozdoba na světě. Měla modré oči a pleť oné zvláštní jasné barvy, které se dosáhne, když je světlá pokožka vystavena slunci a nepohodě. Z její kamenné tváře se nedalo nic vyčíst.

Aha, řekl kapitán Kidd. Aha.

Zvednutý límec černého kabátu ho chránil před deštěm a zimou a krk měl omotaný tlustou šálou. Při dýchání mu z nosu stoupaly obláčky. Hryzal si levý koutek spodního rtu a přemýšlel, na co se to teď právě ve světle petrolejky, kterou Britt zvedl do výšky, dívá. Zničehonic mu naskočila husí kůže.

Neuvěřitelné, vypravil ze sebe. To dítě vypadá neživě a zlomyslně zároveň.

Britt zacouval s jedním z povozů pod střechu před obecními stájemi. Vůz se na délku celý dovnitř nevešel, takže přední část a kozlík byly vystaveny bičování deště a stříbřitým vodním sprškám.

Zadní část povozu byla schovaná pod střechou, a oni tam všichni stáli a hleděli na děvče asi tak, jako když se setkáme s něčím podivným, co se nám chytilo do pasti, s něčím cizím, co neznáme a co je třeba i nebezpečné. Seděla na žoku armádních košil a oči jí ve světle petrolejky světle modře planuly. Pozorovala je, stále je pozorovala, každičký pohyb jejich rukou. Pohybovala očima, ale hlavou nepohnula.

Ano, pane. Než jsme přijeli z Fort Sillu, dvakrát vyskočila z vozu. Agent Hammond je toho mínění, že to může být Johana Leonbergerová, unesená před čtyřmi lety, když jí bylo šest, poblíž Castrovillu, směrem na San Antonio.

Vím, kde to je, poznamenal kapitán Kidd.

Agent Hammond zná podrobnosti. Jestli to je ona, bude jí tak deset.

Britt Johnson byl vysoký, dobře stavěný muž, ale dívku pozoroval s nejistým, nedůvěřivým výrazem ve tváři. Měl se před ní na pozoru.

Jmenuju se Cikáda. Můj otec je Zurčící voda a moje máma se jmenuje Tři skvrnky. Já chci domů.

Nemohli ji slyšet, protože nemluvila nahlas. V hlavě jí jako včelky bzučela v celé své barevné tónové šíři kajovská slova.

Ví se, kdo jsou její rodiče? zeptal se kapitán Kidd.

Ano, pane, ví se to. Nebo se to aspoň dohaduje podle dne, kdy ji unesli. Ten agent, co o něm mluvím. Rodiče a sestřička při přepadení zahynuli. Má doklad od příbuzných, Wilhelma a Anny Leonbergerových, její tety a strýce. A dal mi zlatou padesátidolarovou minci, abych ji dovezl zpátky do Castrovillu. Rodina mu ji poslala po jednom majorovi ze San Antonia, kterého převeleli na sever. Měl ji dát někomu, kdo ji dopraví domů. Slíbil jsem, že ji dostanu z indiánskýho území a přes Červenou řeku. Nebylo to lehký, málem jsme se utopili. Včera.

Od včerejška se zvedla o víc než půl metru, poznamenal kapitán.

Já vím. Britt stál jednou nohou opřený o oj. Skomírající plamínek petrolejové lampy u zadní sklopné desky nákladního povozu osvětloval vnitřní prostor, jako by chtěl odhalit cizí přítomnost v hrobce.

Kapitán Kidd si sundal klobouk a vyklepal z něj vodu. Britt Johnson už dostal z rukou rudochů nejméně čtyři zajatce – z rukou Komančů, Kajovů, a jednou dokonce i Čejenů ze severu, v Kansasu. Před šesti lety, v roce 1864, když Brittovi unesli ženu a dvě děti, se pro ně vydal a přivezl je zpátky. Nikdo přesně nevěděl, jak to provedl. Jako by ho ochraňoval sám Bůh, když jel sám zvlněnými červenými pláněmi, územím, kde číhalo jen nebezpečí a smrt. Britt na sebe vzal úkol zachraňovat druhé, černý muž, lstivý, silný a rychlý jako lelek za noci. Tohle děvče ale příbuzným odvézt nehodlal, ani za zlatý padesátidolar.

Proč nechcete jet? zeptal se kapitán Kidd. Když už jste dojel až sem. Padesát dolarů ve zlatě je pěkná částka.

Počítal jsem, že ji tady někomu předám. Cesta dolů na jih trvá tři týdny. A potom tři týdny zpátky. Nemám žádný zboží, který bych tam vezl.

Paint s Dennisem za ním přikyvovali, paže v těžkých pláštích z nepromokavé celtoviny zkřížené. Dlouhé stříbřité provazce vody klouzaly po dlažbě stáje, měnily světlo petrolejky ve světélkující skvrnu a střecha se otřásala pod údery kapek velkých jako pěticent.

Celejch šest tejdnů jsme neviděli ani cent, řekl Dennis Crawford, tenký jako pavouk.

Ledaže bychom tu sehnali nějakej náklad, dodal Paint.

Sklapni, Painte, okřikl ho Dennis. Víš, co je to tam na jihu za lidi?

No dobrá, odtušil Paint. Vždyť jsem nic neřek’.

Je to tak, řekl Britt. Nemůžu nechat přepravu takovou dobu stát. Mám objednávky na dovoz. A druhá věc – když mě při převážení toho děvčete chytěj, budu v pěkný bryndě. Zadíval se kapitánovi přímo do očí. Je to běloška. Postarejte se o ni vy.

Kapitán Kidd zašmátral v náprsní kapse po tabáku, ale nenašel ho. Britt ubalil cigaretu, podal mu ji a potom ve své mohutné dlani škrtl sirkou. Kapitán Kidd nepřišel ve válce o žádného syna, protože měl jenom dcery. Dvě dcery. V dívkách se vyznal. Indiány neznal, ale o dívkách věděl všechno a v téhle tváři četl pohrdání.

Najděte rodinu, která se chystá tím směrem, Britte, řekl. Někoho, kdo ji zahrne láskou, dá jí vzdělání a lekce správného chování.

Dobrej nápad, odtušil Britt. Taky mě to napadlo.

A? Kapitán Kidd vyfoukl kouř. Dívčin pohled ho nesledoval. Očima se vpíjela do tváří a rukou těch mužů. Lícní kosti měla poseté pihami a prsty tupé jako špalíky, se špínou pod krátkými nehty.

Nikoho nemůžu najít. V tomhle je těžký se na někoho spolehnout.

Kapitán Kidd přikývl. Ale nějaké dívky jste už dříve přivezl, namítl. To Blaineyovic děvče, to jste dostal zpátky.

To nebylo tak daleko. A kromě toho, já lidi tam dole neznám. Kdežto vy ano.

Ano, rozumím.

Kapitán Kidd strávil léta v San Antoniu. Přiženil se do rodiny místních starousedlíků, věděl, jak se chovat, znal lidi.

V severozápadním Texasu žilo hodně svobodných černochů, byli to povozníci a zvědové, a teď po válce už měli z černých mužů celou desátou kavalerii. Nicméně většina obyvatel se s představou svobodného černocha prozatím nesmířila. Všude to vřelo. Dvě neslučitelné entity, schopné okamžitě vzplanout.

Mohl byste požádat vojáky, ti by ji tam dopravili. Zajatce berou, řekl.

Už ne, odpověděl Britt.

Co byste si počal, kdybyste na mě nenarazil?

To nevím.

Právě jsem přijel z Bowie. Mohl jsem to obrátit na jih do Jacksboro.

Když jsme sem přijeli, všiml jsem si plakátků. A to rozhodlo.

Ještě jedna věc, uvědomil si kapitán Kidd. Možná by se měla vrátit k indiánům. Který kmen ji unesl?

Kajovové.

Britt pokuřoval a nohou přitom pohyboval ojí. Hlučně vypustil z nosních dírek modravý dým a chvatně pohlédl na dívku. Upřeně se na něj dívala. Připomínali dva nepřátele na život a na smrt, kteří nedokážou jeden od druhého odtrhnout oči. Ulicí se hnaly nekonečné, zpěněné proudy vody, a střechy Wichita Falls halily závoje vodní tříště.

A?

Kajovové ji nechtějí, vysvětloval Britt. Konečně pochopili, že zadržovat bílýho zajatce znamená příchod vojáků. Agent Hammond jim řekl, že buď přivedou všechny zajatce, nebo jim sníží příděl potravin a pošle na ně dvanáctou a devátou kavalerii. Přivedli ji a vyměnili za patnáct pruhovaných vlněných dek Hudson’s Bay a stříbrný nádobí. Německý mincovní stříbro. Roztlučou ho na náramky. Byli to lidi Aperiana Crowa. Její máma si pořezala paže a nářek bylo slyšet na míle daleko.

Její indiánská máma.

Ano, potvrdil Britt.

Byl jste u toho?

Britt přikývl.

Rád bych věděl, jestli si něco pamatuje. Z doby, kdy jí bylo šest.

Ne, řekl Britt. Nepamatuje.

Dívka se ani nepohnula. Vydržet bez hnutí takhle dlouho vyžaduje úsilí. Seděla vzpřímeně na žoku armádních košil zabalených v pytlovině s barevným označením Fort Belknap. Kolem ní byly naskládané dřevěné bedny se smaltovanými umyvadly, hřebíky, uzenými jeleními jazyky v tuku, šicí stroj v lištovém bednění a padesátilibrové pytle cukru. Její kulatá tvář se ve světle lampy zdála plochá, bez stínů a hloubky, jako vyřezaná ze dřeva.

Nemluví trochu anglicky?

Ani slovo, řekl Britt.

Jak tedy víte, že si nic nepamatuje?

Můj kluk mluví jazykem Kajovů. Rok ho drželi v zajetí.

Ano, to je pravda. Kapitán Kidd pohnul rameny pod těžkým svrchníkem. Byl černý, stejně jako jeho redingot, vesta, kalhoty, klobouk a boty. Bavlněnou košili měl naposledy vypranou, vybělenou a vyžehlenou v Bowie. Byla bílá, s lyrou vyšitou bílým hedvábím. Ještě pořád ušla. To, že byla při krajích lehce prodřená, byla jedna z věcí, které mu vadily.

Váš chlapec s ní mluvil, řekl.

Ano, potvrdil Britt. Pokud s ním vůbec promluvila.

Je tu s vámi?

Je. Lepší, když je se mnou na cestách než doma. Na cestách to s ním jde. Kdo se od nich vrátí domů, je jiný. Kluk se ke mně vlastně ani vrátit nechtěl.

Skutečně? Kapitána to překvapilo.

Ano, pane. Připravoval se na dráhu válečníka. Naučil se jazyk. Je to těžký jazyk.

Jak dlouho u nich byl?

Ani ne rok.

Britte! Jak je to možné?

To nevím. Britt se při kouření otočil a opřel se o sklopnou desku povozu. Zapátral pohledem v temných prostorách stájí, odkud bylo slyšet přežvykování koní a mul; zuby jako mlýnské kameny jezdily ze strany na stranu a občas se ozvalo zafrkání, když jim prach ze sena vnikl do nozder, a přešlapování mohutných, těžkých nohou. Cítil uklidňující vůni naolejovaných postrojů a obilí. To právě nevím. Ale co se vrátil, je jiný.

V jakém smyslu?

Vadí mu střecha, vadí mu zdi baráku, nesoustředí se na učení. Je vystrašený a hned zase vzpurný. Odhodil na zem nedopalek a zašlápl ho. Takže hlavní je, že Kajovové si ji zpátky nevezmou.

Kapitán si uvědomoval, že kromě jiného i jeho věk dává Brittovi jistotu, že se dívka v pořádku vrátí k rodině.

Dobrá, souhlasil.

Věděl jsem, že to uděláte, řekl Britt.

Ano, potvrdil kapitán. Udělám.

Teď, když zimní deště připravily jeho tvář na celé měsíce o slunce, byla Brittova pleť barvy jezdeckého sedla bledší než obvykle. Sáhl do kapsy dlouhého ošoupaného pláště a vytáhl peníz. Tlumený lesk španělské mince v hodnotě osmi escudos z dvaadvacetikarátového zlata měla ještě ostré, nevyhlazené hrany. Představovala pěknou částku. V Texasu se počítalo na pěti a deseticenty, a ještě museli být rádi, že je mají, protože státní pokladna zbankrotovala, a jak nové peníze, tak tvrdá měna se těžko sháněly. Zvlášť tady, v severním Texasu, na březích Červené řeky, na hranici indiánského území.

Rodina to poslala Hammondovi, řekl Britt. Její rodiče se jmenovali Jan a Greta. Zemřeli, když ji Kajovové zajali. Vezměte si ten peníz. A dejte si na ni pozor.

Viděli, že dívka se mezitím malátně, jakoby únavou, svezla dolů mezi přepravky a žoky a přetáhla si těžkou deku přes hlavu. Už ji nebavilo soustavně je pozorovat.

V noci zůstane tady, prohlásil Britt. Nemá kam jít. A k žádný zbrani se podle mě taky nedostane. Zvedl lampu a ustoupil dozadu. Vážně si dejte pozor.

2

Ženy z Wichita Falls jí opatřily šaty s modrými a žlutými proužky, spodní prádlo, přízové punčochy, noční košili s krajkou u krku a boty, které jí jakžtakž padly, ale jinak s ní nic nesvedly. Vůči malému, hubenému děvčeti s jizvami na předloktích a s pohledem čínské porcelánové panenky se zdráhaly použít sílu. Nehodlaly se prát s dítětem – navíc měla vši.

Kapitán ji nakonec odvedl do Lottiina podniku. Tady byly rázné, rozhodné ženské, které si věděly rady, které táhly po cestách od jednoho vojenského ležení k druhému, a některé z nich si pobyly i za mřížemi. Ty se ani v nejmenším nerozpakovaly použít síly. Trvalo jim dvě hodiny, než ji dostaly do vany, svlékly z indiánských šatů a vydrhly. Jedna z nich vyhodila skleněné korálky a šaty z jelenicové kůže i s drahocennými losími zuby z okna. Vytahaly jí z vlasů peří, ve kterém se to drobounkým hmyzem jen hemžilo.

Držely jí hlavu pod proudem horké vody ze džbánu a mýdlem na praní jí drhly temeno i tělo. Bojovala s nimi, na deset let byla mrštná a štíhlá, a měla překvapivou sílu – a byla namydlená. Po zdech stékala voda s mýdlovou pěnou. Skončilo to převrácenou vanou a vylitou vodou, která protekla skulinami v prknech podlahy do přijímacího salonu v přízemí a zanechala na tapetě červené mapy, zatímco dívka se choulila na podlaze a hleděla na ně prázdným skelným pohledem. Prameny vlasů se jí lepily k hlavě. Ženské ji násilím nasoukaly do spodního prádla, šatů, punčoch a bot.

Potom ji vystrčily ze dveří – a plav. Mokré punčochy se kroutily. Koleje vyježděné těžkými povozy se v ulici bičované deštěm změnily v dlouhá, úzká jezera. Vraceli se zpátky do stájí a kapitán svíral její strnulou, topornou ruku. Nezvedla si sukni, očividně proto, že nevěděla jak, nebo to nepovažovala za nutné. Anebo jí to bylo jedno. Než došli ke stájím, měla lem šatů na několika místech zacákaný červenou břečkou. Kráčela s hlavou sklopenou, a teprve když vydala přiškrcený zvuk, uvědomil si, že zadržuje pláč.

Kapitán Kidd koupil ve stájích za španělskou minci pérovaný vůz a byl celý šťastný, že ho má. Vůz určený k výletům, vyvedený v temně zeleném laku, se na bocích pyšnil zlaceným nápisem Léčivá zřídla východního Texasu. Netušil, jak se mohl dostat z takové dálky, až od Houstonu, do tohohle městečka na Červené řece. Určitě k němu patřil i příběh, který se už nikdo nedozví. Elegantní malý dopravní prostředek s řadou sedadel po obou stranách, aby lidé na cestě k léčivým pramenům mohli sedět a viděli na sebe, měl plátěnou střechu nesenou sloupky a záclonky po stranách. Před nepřízní počasí neochránil, ale muselo to stačit.

Vůz v Castrovillu nebo San Antoniu prodá, pokud se tam vůbec dostane, a mezitím jim umožní příjemné cestování s pérováním, které ztlumí nárazy ve vyježděných kolejích a poskakování ve výmolech.

Zapřáhne do něj svoji bílou grošovanou kobylku a jeho jízdní kůň půjde za nimi.

Navíc bude mít dívku stále na očích. Rád by věděl, jak jí říkali Kajovové. On si vystačí s Johanou, když na to přijde. Ta Deuteronomium stejně nezná.

Převlékl se do dlouhého cestovního pláště, džínových kalhot a košile s dvouřadovým zapínáním, a na hlavu si posadil klobouk s širokou krempou zvednutou po stranách. Černý oblek, ve kterém předčítal, pečlivě složil do prostorné látkové brašny a slušný černý klobouk na čtení putoval do plechové krabice – plechovky na klobouky, jak jí říkali kovbojové.

Mladým ledabylé oblečení projde, ale pokud se starý člověk neoblékne pečlivě, hned ho považují za tuláka bez domova, a z něho musela při každém čtení vyzařovat autorita a moudrost.

Přibalil také noviny, břitvu, kostku mýdla a štětku, a také krabičku se střelným prachem, ucpávkami a víčky a odměrku na prach. Na podlahu vozu s nápisem Léčivá zřídla uložil brokovnici a všechno, co právě koupil – plechovku másla, sušené hovězí, slaninu, dvě ovčí kůže, lékárničku, soudek mouky, láhve s vodou, lucernu se svíčkami a kamínka. Potom přišly na řadu noviny a mapa Texasu, kterou málokdy používal, a konečně i jezdecké boty, sedlo a přikrývky. Vysadil dívku na vůz a posunkem naznačil, aby tam zůstala. Pak se vydal za Brittem.

…

Stáli před obchodem se smíšeným zbožím a Dennis s Paintem nakládali povozy. Byl s nimi i Brittův syn. Pracoval svědomitě a rychle a zdálo se, že soustavně s úzkostí pošilhává po otci. Dennis kontroloval, jestli jsou správně naložení. Museli překročit Malou Wichitu na horním toku a nechtěli mít vozy vpředu těžší než vzadu. Spřežení tvořili statní, silní hnědáci. Nádherní koně.

Jak vypadají cesty, Britte? zeptal se kapitán.

Britt vylezl na kozlík prvního povozu, chlapce vedle sebe, a Dennis třímal opratě druhého. Paint se uvelebil vedle Dennise a s požitkem pokuřoval. Z nízko visících rozervaných mraků vytrvale padal déšť na bezvýraznou krajinu severního Texasu koncem února.

Dejte se podle řeky na východ, až ke Španělský pevnosti, kapitáne, radil mu Britt. Tam to prý prozatím není pod vodou, a potom po jihovýchodní na Weatherford a Dallas, ta je dobrá. Snažte se dostat k pevnosti co nejrychleji, ať jste odtud pryč. Řeka pořád stoupá. A z Weatherfordu a Dallasu to vezměte po Meridianský silnici, co vede na jih, dodal.

Dobře, řekl kapitán. Máte to u mě. Hlavou mu táhlo, jak je osamělý a jak bezútěšný, mizerný život vede – jako by se měl zadusit. Po Meridianský na jih, zopakoval.

Britt měl vojenské držení těla a ostražitý pohled muže, který strávil dlouhé, tvrdé měsíce mezi zvědy. Vyklonil se z kozlíku a natáhl ruku.

A dovolte, pane, abych se ještě podíval na ten váš Slocum.

Kapitán Kidd rozhrnul obnošený celtový kabát, sáhl si za záda, vytáhl revolver a vložil ho do Brittovy masivní dlaně pažbou napřed. Z obnažené ruky mu kapala voda.

Britt obrátil revolver v ruce. Tuhle věcičku jsem dostal k Vánocům, když mi bylo deset, řekl. Nemá ani obvyklou ráži. Odložil zbraň stranou, vytáhl svůj Smith and Wesson a podal ho starému muži. Dlužím vám to, řekl, protože jste se ujal téhle hříčky přírody. Máte ještě něco?

Dvacítku s hladkým vývrtem. Kapitán potlačoval úsměv. Mladší muž s nejnovější výbavou si dělá starosti o vetchého starce.

Hlídejte si pravou stranu.

Jsem levák.

Tím líp.

Kapitán Kidd se natáhl nahoru, potřásl si s Brittem rukou a díval se, jak odjíždějí. Dva dlouhé, úzké, vrchovatě naložené povozy se spřežením mohutných hnědáků předkloněných v chomoutech, s oblaky páry stoupajícími z nozder. Koně zabírali, až se jim vzadu zvedaly boční pásy. Kola se nejprve pomalu pohybovala bahnem ulice, paprsek se otáčel za paprskem. Hyjé! Hyjé! vykřikl Dennis vysokým pisklavým hlasem na svoje spřežení. Britt pod velkým kloboukem, ze kterého stříkala voda, zapřený do kozlíku a s opratěmi v rukou, hlasitě pobídl své koně jménem, a potom už se dva těžké povozy rozjely cestovním tempem.

Kapitán uvolnil dlouhé opratě přivázané ke kozlíku. Malá klisnička nejprve trucovala, odmítala poslušnost a vzpínala se v postroji, na který nebyla zvyklá, ale nakonec se předklonila a zabrala.

Nejsem snad na tebe hodný, Fancy? domlouval jí hlasitě kapitán. Nekrmím tě snad a nejsi snad pěkně okovaná? Pohni se, holka!

Poblíž nějací lidé v otevřených dveřích sledovali, jak odjíždějí. Někteří při pohledu na starého muže a desetileté děvče s rozcuchanými vlasy uvolněnými z copů, nové šaty zmáčené špinavou vodou z řeky a lem pokrytý kašovitou červenou břečkou, mávali na rozloučenou. A byly tam i jiné tváře, méně viditelné, které prozrazovaly chtivost a lačnost. Byl tam ten špinavý blonďák s modrým šátkem kolem krku, který vypouštěl nosem tabákový kouř.

Britt se svými dvěma povozy jel k jihu, ulicí na Childress a pak dolů na Malou Wichitu, kdežto kapitán a zajatá dívka zamířili na východ, ke Španělské pevnosti. Od kol odletovala v obloucích břečka a voda a cesta po obou stranách vozu byla posázená puntíky bláta. Kapitán s Johanou pojedou přes Cross Timbers ke Španělské pevnosti, potom se stočí na jih do Dallasu, a nakonec je čeká dlouhých čtyři sta mil stále na jih, do kraje zvaného brasada, k území s křovinatým porostem kolem San Antonia, s jeho pomalými, beze spěchu meandrujícími řekami, obrovitými virginskými duby v údolích a pomalými, neuspěchanými lidmi.

Špinavý blonďák odhodil doutníkového špačka do louže. Byli s ním i ti dva Kaddové, kteří vedlejšími stezkami proklouzli z území svého kmene, bezcílně se potloukali, koledovali si o trable a poslouchali, co se kde povídá, například co kdo pod tlakem okolností řekl nebo udělal. Nic jim do toho nebylo, ale přesto je to zajímalo.

3

Svůj nezamýšlený a překotný vzestup po žebříčku vojenských hodností zahájil kapitán u domobrany v Georgii, za války v roce 1812, která se protáhla až do roku 1815. Bylo mu právě šestnáct a jejich oddíl se přesunoval na západ, do bitvy u Horseshoe Bendu v Alabamě, pod Jacksonovo velení. Jefferson Kyle Kidd byl tehdy pouhým vojínem, který zvedl ruku, aby zvolil kapitánem muže jménem Thompson. Toho dne před odjezdem seděli na hromadě kolejnic uprostřed georgijských kopců. Dali dohromady zásoby, výzbroj, střelivo a osobní potřeby, sehnali koně, a potom si uvědomili, že musí zvolit důstojníky. Že je vlastně potřebují. Že člověk musí říkat „Ano, pane“ a „Ne, pane“, salutovat a chovat se jako voják. Dva z důstojníků, které si zvolili loni, nebyli povoláni, a tři se přestěhovali do Tennessee. A protože neměli jasno v povinnostech seržanta a desátníka, rozhodli se, že je mít nebudou. Sám pocházel z kopcovitého venkova, celý život mluvil jako venkovan a myslel jako venkovan, i návyky a přízvuk si napořád udržel. Zvedl ruku pro Thompsona.