Mrak.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Anna Basiková

Mrak. – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny ztracené.

Pro ty, co jsou spolu, ale sami.

Pro nás.

Na nás!

Přetvářka

Sebeklam

Sladká sůl

Suchý déšť

Zataženo

Polojasno

Oblačno

Slunce

my

Mileniálové. Ta generace lidí kolem třiceti, kteří všechno můžou. Studujeme, pracujeme, cestujeme, kupujeme si, co zrovna chceme, a budujeme kariéry. Jsme cílevědomí a jdeme si za svým. Snažíme se stihnout všechno, všude být, všechno vidět, žít a bavit se. Zvykli jsme si na určitý komfort, žijeme sami nebo s kamarády. Nechce se nám budovat vztahy a zakládat rodiny. Jsme pohodlní, neumíme dělat kompromisy a ústupky. Na sex si čas uděláme, ale jsme rádi, když ten dotyčný hned ráno odejde. Neslavíme Valentýna ani První máj. Seznamujeme se na mejdanech a nechodíme na rande. Srovnáváme se s ostatními skrze sociální sítě, myslíme si, že máme na všechno dost času, nepracujeme vůbec, nebo strašně moc. Zakládáme start-upy, jezdíme na Bali a do Vietnamu, utrácíme za chleba s avokádem a toužíme z tohohle světa utéct do pralesa a žít nějaký čas offline. Nemáme oblíbený prací prostředek, trvalý příkaz máme jenom na Netflix a Spotify, naše domácí lékárnička obsahuje balíček náplastí a Ibalgin. V sobotu dopoledne chodíme na farmářský trhy a na brunch do cool bister, kde si dáváme domácí granolu a flat white. Nemáme peníze na hypotéku, ale věříme v udržitelnost a zelenou planetu. Veřejně prezentujeme tu nejlepší verzi sebe samých. Všechno negativní necháváme skryto. Říká se o nás, že jsme líní, zpovykaní, vystudovali jsme zbytečné obory za cizí peníze, místo vděčnosti si pořád jen na něco stěžujeme, můžeme všechno, ale vlastně nic neumíme, nejsme zajištění a zlaté pravidlo zasadit strom, postavit dům a zplodit syna z nás zvládne jen málokdo. Naše životy jsou někdy totální nesmysl a my nevíme, jak a kde ten smysl najít. Jsme uvězněni mezi generacemi X a Z. A stejně jako ony, i my si mnohdy dobrovolně ubližujeme tím, co nás ničí. Ale jsme tady a jsme šťastný. Prostě. Vlastně. Jakoby.

o dětství

Vyrůstali jsme v devadesátkách.

A ty byly prostě nejlepší.

Nebyli jsme furt přilepený k telefonům, hráli jsme si venku, občas pařili na playstationu, koukali na videokazety, hudbu poslouchali z walkmanů a pak z discmanů, koukali jsme na Medúzu a na Eso, měli jsme tlačítkový telefony a počítače veliký jako skříň, pařili jsme tamagoči a naši hrdinové byli Dáda, Holki a Lunetic. Užívali jsme si dovolenou v Bibione nebo v Chorvatsku a za odměnu jsme chodili do Mekáče a KFC.

A taky jsme si mysleli, že můžeme všechno.

Dneska?

Od života chceme něco víc, než co měli naši rodiče.

Odkládáme povinnosti.

Máme neomezené možnosti a přemýšlíme, kterou si vybrat.

Mileniálové nebo také generace Y jsou lidé, kteří se narodili v rozmezí let 1980 a 1990. Dospívali na přelomu tisíciletí a od předchozí generace se výrazně liší. Jejich očekávání od života, práce a vztahů jsou pro mnohé velmi zvláštní. Co chtějí v životě zažít a co dává jejich životům smysl?

ve světě dospělých samé jinotaje

Už žádné pohádky,

dětství končí.

Vysoké podpatky,

víš, jak se v nich tančí?

o ženském přátelství

Většina z nás má jen pár opravdu dobrých kamarádů a ještě méně dobrých kamarádek. Těch, kterým můžeme zavolat v noci a poprosit je o pomoc. Není to tím, že by nechtěly pomáhat, jen prostě mají jiné starosti. Nebo by bylo možná divné jim volat a dožadovat se jejich pomoci. Vlastně to nejsou holky, od kterých by to někdo čekal.

Holky umějí být pěkný svině. To je prostě fakt. Jsme závistivý, nepřejícný, jízlivý, máme spoustu kousavejch poznámek, umíme se strefit tak, aby to vážně bolelo. Od tahání za vlasy a škrábání do obličeje jsme se dostaly tam, kde jsme dnes. Pomlouváme se navzájem, řešíme, jestli ta druhá nemá náhodou zase větší stehna a příliš mastný vlasy, jestli má v tomhle tričku dobrý prsa a že ten dort si fakt dávat neměla. Hodnotíme, soudíme, radíme.

Když jsem byla malá, měla jsem vždycky jednu nejlepší kamarádku, jinak jsem se s nikým moc nebavila. Jenže vždycky to dopadlo tak, jak už to mezi dětmi bývá. V rámci souboje o to, kdo je lepší nebo horší, kdo je oblíbenější a má hezčí oblečení a lepší telefon, jsme se prostě vždycky po určité době kamarádit přestaly.

Vlastně to dneska není o moc lepší. Ženská přátelství jsou hodně složitá, zapeklitá a dost problematická. Holky bývají hysterický a často si myslí, že jsou nejchytřejší na světě, že jejich názor je ten jediný správný. A samozřejmě všechny okolo horlivě přesvědčujeme, že to tak není. Proč vlastně ženy nemají rády ostatní ženy? A proč si musíme navzájem dělat ze života peklo? Proč prostě nemůžeme ostatní víc respektovat, tolerovat? Celý život s tím bojujeme. Přemýšlíme a polemizujeme. Já třeba přesně vím, co by každá z mých kamarádek měla a neměla dělat, jak by měla žít, s kým by měla chodit, kde by měla pracovat. A ony na tom jsou úplně stejně.

Stalo se to téměř na konci tohohle příběhu, všechno bylo jinak než na začátku, spousta věcí se změnila, my jsme se změnily. Jedna z nás měla týden před svatbou a my jsme jí jako překvapení uspořádaly rozlučku se svobodou na pronajaté roztomilé chatičce. Byla navíc těhotná, a tak jsme to pojaly hodně neformálně, uvolněně a v poklidu. Nakoupily jsme hromadu jídla a jednoho krásného dne na konci září jsme vyrazily na dlouho plánovaný víkend. Všechny jsme se strašně těšily. Takhle pohromadě jsme se totiž nesešly celý rok.

Začalo to nevinně, večer jsme si sedly ke stolu a konečně si jedna po druhé začaly vyprávět, co je u nás nového, co zrovna řešíme za problémy nebo co se nám povedlo. Jenže pak jsme se málem pohádaly kvůli právům gayů a leseb a do toho se nám vloudil ještě jeden dost podstatný problém. Každá z nás měla představu o těch ostatních a nedokázala pochopit, že realita je jiná. Ten víkend byl skvělý, jen jsme si navzájem nedokázaly vůbec porozumět. A i když se máme rády a jsme vlastně jedna rodina, v určitých chvílích si vzájemně nepřejeme, závidíme si, kritizujeme se a myslíme jen samy na sebe. Často nerespektujeme životní tempo, potřeby, přání a plány druhých. Dokážeme si dělat naschvály a vynášet soudy, aniž bychom se snažily o větší míru respektu. Proč mezi námi panuje tahle pomyslná dívčí válka? Proč se neustále snažíme být lepší než ostatní a dávat jim to patřičně najevo? Řešíme hlouposti, dokážeme se rozčilovat nad malichernostmi, spřádáme intriky a plány, nedokážeme se samy sobě zasmát.

Ten víkend mohl vypadat úplně jinak, kdybychom samy sebe tolik neprožívaly, nemyslely si, že naše problémy jsou ty nejhorší na světě. Přitom je to tak jednoduchý.

Nemusíme přece všechno pochopit. Stačí to přijmout.

A naučit se víc toleranci, empatii, porozumění.

Láska, úcta, věrnost!

Všechny řešíme dost zásadní věci, ať už je to svatba, stěhování, život v zahraničí, hodně práce, škola, novej chlap, nemoci, rodina… Nemůžeme neustále přemýšlet nad tím, jakej život je pro ostatní nejlepší, co by ta druhá měla nebo neměla dělat a říkat, kde by měla bydlet, kde by měla žít, s kým by měla žít, jakou by měla mít práci nebo s kým by měla spát. Každá žijeme úplně jinej život, máme jiný problémy. Je jedno, kolik má kdo dětí, chlapů, kde žije nebo kde pracuje. Láska, úcta a věrnost, do píči!

o dětech

Měli jsme sraz se střední školou po osmi letech. Asi půlka třídy vůbec nedorazila, protože se jim buď nechtělo, nebo už mají děti a nesehnali hlídání. A proč vlastně my, kteří jsme se sešli, děti ještě nemáme?

Vlastně je to další věc, pro mileniály naprosto typická. Rodiny zakládáme pozdě, protože si myslíme, že na ně máme spoustu času. Pořád je spousta důležitějších věcí, který musíme udělat. Ještě nemáme vlastní byt, do kterého bychom chtěli dítě přivést. Ještě jsme neprocestovali celej svět, nezaložili jsme firmu, nemáme našetřeno dost peněz, ještě si chceme užívat, studovat, chodit do kaváren, o víkendu jen tak courat po městě… Představa, že o tohle všechno přijdeme, je pro nás děsivá. Už to nebude jen o nás. Naopak. O nás to několik dlouhých let nebude vůbec. Budeme se muset všeho vzdát, o všechno se rozdělit. Ale umíme to vůbec?

Dítě není něco, na co bychom museli šetřit, kvůli čemu bychom se museli něco učit, prostě si zašukáme a vyrobíme si ho. Tak snadný to v našich představách je. Automaticky počítáme s tím, a my holky obzvlášť, že si prostě jednoho dne usmyslíme, že už je čas, a ono se to stane. Budeme mít dítě. Bereme to jako naši součást, jako naši přirozenost, nic složitého. A tak to stále odkládáme. Až někdy, až budeme mít dost všeho.

Jenže přijde někdy ta správná chvíle? Vážně si jednou řekneme: „Tak teď!“?

Asi se budeme hodně divit, až zjistíme, že tak snadné to není a že takhle to bohužel často nefunguje. Není lepší prostě rodinu založit tak nějak omylem? Samovolně? Příliš neplánovat?

To, co se stane v životě omylem, přece není vždycky tak špatný.

Někdy to přece bývá to nejlepší.

Ale vysvětli to někomu, kdo to nikdy nezažil.

o minimalismu

Naše životy se teď nesou v duchu filozofie, kdy méně znamená více. Kupujeme udržitelnou módu nebo se oblékáme v sekáčích, zbavujeme se zbytečností a utrácíme především za zážitky. Po výrazech jako koncept, bio, pop-up, Bali či vegan je minimalismus jedním z nejpoužívanějších slov dneška. Chlubíme se tím, jak máme uspořádané domovy, které vypadají jako z katalogu skandinávského bydlení, a snažíme se žít ve stylu zero waste. Mít málo věcí je teď prostě cool.

Výjimkou nejsou ani zbytečná přátelství, i když tady je to přece jen trochu složitější. Asi každý má ve svém životě někoho, s kým se vídá jen ze soucitu, sentimentu či ze slušnosti. Lidi, se kterými si nemáme co říct, kteří nás emočně nebo jakkoliv jinak vyčerpávají, nebaví nás, nezajímají nás nebo my je.

Všichni máme kamarády, se kterými jsme sice zažili skvělé večírky, ale ozvou se nám jen tehdy, pokud něco potřebují. Zvou nás na kafe, i když celou hodinu mluví jen o sobě a nás nepustí ke slovu. Nebo kamarádka, které jsme před pár lety brečeli na rameni, když se s náma rozešla životní láska. Už si nerozumíme, ale je nám líto ji zcela odstřihnout. Lidé se ale mění, a i když jste s někým byli super kámoši, za pár let tomu tak prostě být nemusí.

Zatímco staré tričko vyhodíme ze skříně s opojným pocitem štěstí a úlevy, rozloučit se nadobro s kamarádkou nám připadá příliš kruté. Přitom na tom vlastně není nic špatného. Minimalismus se snaží o to, abychom měli ve svém životě jen to, co potřebujeme, nebo to, co nám opravdu přináší radost a dělá nás šťastnými.

Proto se vyloženě nabízí úvaha nad tím, kdo z lidí, které známe, je pro náš život důležitý. Vídat se s někým jen ze slušnosti je zkrátka nesmysl.

Přátelé nejsou pokémoni, nemusíte je mít všechny.

o cestování

Cestování už není něco, co si může dovolit jen někdo a jen občas. Stal se z něj náš koníček, zábava. Když se nás někdo zeptá, co rádi děláme, odpovídáme právě tímhle slovem. Cestování je to, čím vyplňujeme svůj volný čas. Ať to stojí, co to stojí.

Dokážeme si bez cestování představit život?

Je možné žít celý život na jednom místě?

A co budeme dělat, až nám cestování zakážou?

sex na jednu noc

Jak nás v životě ovlivňují všichni naši partneři?

Snažíme se jim vyrovnat?

Chceme být stejní jako oni?

A záleží na tom, jestli s někým chodíme, žijeme, nebo jenom spíme?

A jak s tím souvisí sex na jednu noc?

Počítá se to?

Měli bychom si pamatovat všechny, kdo nás viděli nahé?

Opravdu platí, že každý, koho v životě potkáme, v nás zanechá nějakou stopu?

jak jsme přestali randit

Říká se vůbec ještě věta: Ahoj, dáš mi číslo?

Řekla bych, že ne. Mě se na to snad nezeptal nikdy nikdo a asi ani neznám nikoho, komu by se to stalo. Navíc v dnešní době, kdy si kluka najdeme spíš na Tinderu nebo ještě tak možná na Facebooku, je tahle hláška už docela retro. Takový to klasický klišoidní rande typu večeře a kino je dneska absolutní přežitek a smsky už píšou jen naše babičky. A moje máma. Proč jsme romantiku (a je jedno, jestli to bylo klišé, nebo promyšlená a originální schůzka) vyměnili za swipe a direct message?

Způsoby, jak se seznamujeme, se za dobu randění dost razantně proměňovaly. Kdysi dávno vzbudil rozpaky a pobouření už jen fakt, že muži začali zvát dívku na schůzku ven, místo aby se setkávali v domě jejích rodičů. Pak o pár dlouhých let později vzbudily rozdílné emoce internetové seznamky. Vlastně to není ještě tak dávno, kdy mezi lidmi panoval názor, že internet je plný úchylů, kteří si zjistí vaši adresu, počkají na vás, až se budete vracet z práce, a pak vás znásilní a pobodají. Věděli jsme, že si nikdy nemůžeme být stoprocentně jistí tím, kdo sedí na druhý straně. Lidé.cz, Líbímseti… Tady se přece seznamovali všichni. Ale pořád to bylo něco zakázanýho, trochu nebezpečnýho. Jenže pak v roce 2012 vstoupila na trh aplikace Tinder a všechny předsudky o online seznamování vyletěly oknem.

No a dneska? Ani si nepamatuju, kdy by se někdo z mýho okolí seznámil tím klasickým způsobem, třeba v baru – někdo vám koupí drink, nebo na ulici – pozve vás na kafe. Prostě se to už asi nedělá nebo co. Jasně, pořád se nějak seznamujeme, pořád chodíme na rande, ale je to už jiný. Takový prázdný, bez nápadu, bez nervozity. A na první rande vlastně často vůbec nedojde. Vztah začne zkrátka bez něj, tak nějak samovolně.

Randění je mrtvé. K seznamování používáme chytré telefony a ještě chytřejší aplikace, jsme strašně propojení a zároveň vzdálení.

Taky děláte tu hroznou a zároveň skvělou věc, že si nový objev hned prolustrujete napříč celým internetem? Ještě předtím, než vám to stačí dotyčný prozradit, vy už víte, s kým se kamarádí, co má rád, co dělá. Zatímco muži si hrají, my si vybíráme. Randit se nám vlastně ani moc nechce, je to přece trapný, staromódní. Dřív frčela procházka, večeře a kino, dneska to vypadá následovně: Ti dva, kteří už jsou v přátelích na Facebooku a napsali si bezpočet zpráv na Messengeru nebo Whatsappu, se sejdou v baru, už mírně podnapilí, protože to rozhodně není první bar, který za večer navštívili. Mají kolem sebe partu kamarádů, baví se, je sranda, spousta alkoholu, potom líbačka a Uberem k jednomu nebo druhému domů. Sex. Ráno na brunch do cool bistra a večer celé znova. A takhle pořád dokola, párty v barech střídají koncerty nebo oslavy narozenin a po pár týdnech zjistí, že už společně tráví tolik času, že spolu vlastně chodí.

Jo, a ještě jedna věc. Všimli jste si, že se změnilo taky pravidlo, že na schůzce platí kluk? A nebylo tohle vlastně hezký? Dneska by ten člověk vypadal prostě divně.

Možná jsme to s tou emancipací trochu přehnaly.

K se zamilovala do kluka, který už ji ale nechce. Chtěl s ní totiž chodit v době, kdy údajně nechtěla ona jeho. Jenže… jak to měla sakra poznat? Že jdou spolu po práci na pivo do zakouřený žižkovský čtyřky? Nebo že jí občas napíše, jak se má? A co takhle pozvat holku na opravdický rande? Klidně do hospody, do kina, na procházku, na výstavu. Abychom nemusely hodiny nad vínem přemýšlet, co tou podivnou zprávou vlastně myslel, jestli se mu líbí, jestli ji má rád a chce s ní chodit, nebo s ní chce jenom spát. Abychom prostě jednoduše hned věděly, o co tady jde.