Bělorusko
na cestě ke svobodě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Adéla Dražanová, Tereza Šupová

Bělorusko na cestě ke svobodě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Protest proti výsledkům běloruských prezidentských voleb na Staroměstském náměstí v Praze, srpen 2020.

Zdroj: Shutterstock

Předmluva

Záběr z povolebních demonstrací v Minsku v roce 2020.

Zdroj: Shutterstock

Psát novinářskou knížku o událostech, které se stále vyvíjejí, je samozřejmě vždycky trochu ošemetné: situace se může změnit – a to vskutku dramaticky – za měsíc, za týden, ale třeba i za čtyřiadvacet hodin.

I proto jsme si už na začátku práce na této knize jasně řekly, že naší ambicí není ukázat, co se v Bělorusku momentálně děje, ale proč se to děje. Jaké jsou příčiny a souvislosti, jaký je historický kontext a hlavně – kdo jsou lidé, kteří tohle všechno žijí. Lidé, kterým v určité životní fázi (většinou rané) došlo, že zkrátka nemohou sedět s rukama v klíně a nečinně přihlížet, jak někdo decimuje jejich vlastní zemi. Právě na jejich osudech jsme se pokusily ilustrovat, kam Bělorusko doputovalo za posledních třicet, čtyřicet nebo snad i více let.

Každý z příběhů se přitom snaží akcentovat trochu jiné období, popřípadě jiný aspekt diktatury prezidenta Alexandra Lukašenka: v textu o Alesi Bjaljackém, legendě běloruského disentu, se podrobně zabýváme například koncem 80. let, kdy Sovětský svaz směřoval k zániku a jeho republiky (včetně Běloruska) k samostatnosti. Anebo rokem 1996, kdy se v Bělorusku konalo klíčové referendum, po němž Lukašenko získal výrazně větší pravomoci.

V příběhu reportérky Iryny Chalipové zase detailněji rozebíráme volby a povolební protesty roku 2010, respektive 2011. Ales Michalevič, právník a bývalý prezidentský kandidát, popisuje podmínky v běloruském vězení a Franak Vjačorka s Tacjanou Hacurou-Javorskou, kteří patří k mladší generaci disidentů, se hojně věnují událostem z léta a podzimu 2020, kdy Bělorusko zažilo největší protirežimní demonstrace v novodobé historii. O nich nakonec vypráví i Max Ščur, ovšem z jiného pohledu: Ščur je básník, který už přes dvacet let žije v exilu v Praze.

Tyto texty jsme pak doplnily o rozhovor s naší nejznámější reportérkou Petrou Procházkovou, která skvěle přibližuje běloruskou realitu českému čtenáři a zároveň ji výborně srovnává s realitami dalších postsovětských zemí, a také s běloruskou historičkou Alenou Markovou, která zase objasňuje otázku běloruského jazyka a státních symbolů.

Na úplný závěr jsme pak zařadily rozhovor se Svjatlanou Cichanouskou (rusky Světlanou Tichanovskou), lídryní demokratického Běloruska a podle všeho skutečnou vítězkou prezidentských voleb ze srpna 2020. Cichanouská nám interview poskytla několik týdnů před svou návštěvou Prahy v červnu 2021. Probíhalo on-line, trvalo asi tři čtvrtě hodiny a politička v něm mluvila i o osobních věcech: hlavně o svých dětech, o tom, jak se jim stýská po tátovi (jenž je v Bělorusku ve vězení), jak se na něj večer co večer ptají.

Věříme, že těchto devět kapitol dává – spolu s úvodem od našeho kolegy Ondřeje Soukupa – dohromady ucelený obrázek dnešního Běloruska a pomůže čtenářům k pochopení stavu, v němž se tahle komplikovaná, ale extrémně zajímavá země nachází.

Čímž se dostáváme k onomu aktuálnímu vývoji, o němž byla řeč na začátku. Je jasné, že i když nám nešlo o jeho popis, úplně ignorovat jsme ho také nemohly (a ani nechtěly). Ponechme teď stranou pandemii covidu-19, která mimo jiné způsobila, že jsme se do Běloruska tentokrát nemohly vydat fyzicky a mnohé rozhovory musely vést on-line. Zaměřme se spíš na situaci v Bělorusku samotném.

Když jsme v únoru 2021 začínaly psát, panovala v zemi tuhá zima a protesty proti Alexandru Lukašenkovi byly spíš sporadické. Ovšem skoro všichni Bělorusové, s nimiž jsme mluvily – a zdaleka ne jen ti, jejichž příběhy najdete v knize – byli optimističtí. Říkali: Až začne jaro, až se oteplí, protestní vlna se zase vzedme. Vždyť kdo by chodil ven v minus patnácti? U nás v Bělorusku jsou protesty vždycky sezónní!

Už tehdy, a to je nutné zdůraznit, byla atmosféra v zemi velmi, velmi napjatá. Lukašenkův režim proti odlišně smýšlejícím zasahoval s obrovskou brutalitou, zatýkal je, bil a mučil, stavěl před zpolitizované soudy, posílal na dlouhé roky do trestaneckých kolonií. Protože diktatura na počasí nehledí.

Pak přišlo jaro. Rtuť teploměrů začala bezpečně stoupat k příjemným hodnotám – ale nestalo se nic. Nová vlna protestů se nevzedmula. Minská i jiná náměstí zůstala prázdná.

Mohlo to být jinak?

Nejspíš ne.

Brutalita a nehoráznost Lukašenkova režimu i za tu krátkou dobu několika měsíců mnohokrát překročila představitelnou mez. Vždy, když se zdálo, že hůř už být nemůže, se ukázalo, že může – a o hodně.

Příkladem budiž Scjapan Latypav, mladý běloruský aktivista, který si přímo v soudní síni prorazil hrdlo propiskou, jen aby se vyhnul dalšímu mučení ve věznici. Nebo Raman Pratasevič, další opoziční aktivista, kterého chtěl Lukašenko tak moc srazit na kolena, že kvůli tomu nechal v podstatě unést civilní letadlo, kterým Pratasevič cestoval z Atén do Vilniusu.

A to jsou jen ty nejkřiklavější, nejmedializovanější případy, za nimiž se ale skrývají tisíce a tisíce dalších.

Psát novinářskou knížku o událostech, které se pořád vyvíjejí, je vždy trochu ošemetné. Vždyť situace se může změnit za měsíc, za týden, za čtyřiadvacet hodin…

A to je také přesně to, v co obě doufáme. Že v době vydání této knihy bude Bělorusko když už ne svobodné, pak aspoň na široké a bezpečné cestě ke svobodě. Vždyť jak říká Ales Bjaljacki: „Konečně jsme uviděli světlo na konci tunelu. Přičemž velmi jasně.“

Žyve Belarus!

Adéla Dražanová, Tereza Šupová

červen 2021

Úvod

Srpen 2020, tisíce lidí protestují na prostranství u obelisku v blízkosti minského Muzea Velké vlastenecké války.

Zdroj: Shutterstock

„K třetímu nástupišti přijel mezinárodní rychlík z Prahy, který dále pokračuje do Moskvy,“ uslyšel jsem na nádraží v Minsku a poprvé vstoupil na běloruskou půdu. Psal se rok 1999 a musím se přiznat, že jsem toho o Bělorusku mnoho nevěděl. Vnímal jsem ho jako jeden z postsovětských států, který k samostatnosti přišel trochu jak slepý k houslím při rozpadu Sovětského svazu. Věděl jsem, že zemi stále tvrdší rukou vládne někdejší ředitel státního statku Alexandr Lukašenko, který svou politickou kariéru založil na nostalgii po SSSR. Který vrátil sovětské symboly a zakázal národní bílo-červeno-bílou vlajku a místo rytíře ve státním znaku vrátil sovětský emblém, opozicí hanlivě přezdívaný jako „zelí“. Věděl jsem také, že někteří jeho oponenti museli odejít do exilu a že jiní, kteří mu pomáhali přijít k moci o pět let dříve, záhadně zmizeli. Díky četbě knihy Válka nemá ženskou tvář budoucí držitelky Nobelovy ceny Světlany Alexijevičové jsem také věděl o obrovském utrpení Bělorusů během druhé světové války. Podle různých odhadů tehdy země ztratila až čtvrtinu obyvatelstva.

Když jsem vystupoval toho letního odpoledne z vagonu, nemohl jsem vědět, že od té doby budu jezdit do Běloruska pravidelně další dvě desetiletí. Že budu šplhat na požární rozhlednu nedaleko černobylské elektrárny a měřit radioaktivitu u zbouraných domů v bezpečnostní zóně. Že budu utíkat před policejními těžkooděnci a stihnu utéct ani ne minutu předtím, než bezpečnostní složky uzavřou celé náměstí a všechny ty, kteří tam zůstali, odvedou do cely předběžného zadržení. Nemohl jsem tušit, že se budu podílet na natočení dokumentu o Kurapatech, lesu na okraji Minsku, kde NKVD zavraždila několik desítek tisíc lidí, hlavně Poláků. Mediálně známá je spíš Katyň na současné Ukrajině, ale Kurapaty mají stejný příběh. Seděl jsem na posedu v bělověžském pralese a doufal, že uvidím zubry. V nočním vlaku z Minsku do Hrodna jsem poslouchal vyprávění zástupce ředitele vojenské nemocnice v Kábulu a na jeho popis každodennosti sovětských vojsk v Afghánistánu nikdy nezapomenu. Zpíval jsem české lidovky na večírku v redakci legendárního anarchistického satirického časopisu Navinki. Jezdil jsem spolu s pašeráky vodky a cigaret ve vlacích mezi Běloruskem a Polskem. Tančil jsem na koncertech pololegálních běloruských kapel, čekal na rohu jedné minské ulice na spojku, aby mě odvedla na představení undergroundového Svobodného divadla. Takhle bych mohl pokračovat ještě dlouho. Ale to jsem tehdy nemohl vědět.

Pro člověka, který poprvé přijede do Běloruska, jak se to stalo mně před více než dvěma desetiletími, není jednoduché najít nějaký klíč pro pochopení této země. Metropole Minsk se na první pohled příliš neliší od jiných postsovětských měst. Široké bulváry s vládními budovami ve stylu stalinského klasicismu se střídají s paneláky pozdního Sovětského svazu, historické centrum o velikosti pražské Malé Strany, busta zakladatele bolševické tajné služby Felixe Dzeržinského v parku naproti budově současné běloruské KGB (ne, opravdu se nepřejmenovala), tržiště s oblečením odněkud z Asie, hipsterské kavárny s cenami za kávu, za které by někde v regionu byl oběd. Dobře, oproti podobným městům na Ukrajině nebo v Rusku si všimnete většího množství policie, také čistoty na ulicích a menšího množství superdrahých automobilů ve srovnání s Moskvou nebo Kyjevem.

V Bělorusku nejsou památky sovětské éry žádnou raritou. Před budovou parlamentu v Minsku dodnes stojí Leninova socha.

Zdroj: Shutterstock

Mým klíčem se stala historie. Tu jsem spolu s archivnictvím studoval na pražské filozofické fakultě a byl jsem pod velkým vlivem teorie profesora Miroslava Hrocha o formování moderních národů ve střední a východní Evropě. Snad se na mě pan profesor nebude zlobit, když to trochu zjednoduším. Podle něj první fáze začíná zájmem o jazyk vesničanů, snahou o jeho zdokumentování a vytvoření slovníku. Ano, Josefe Jungmanne, dívám se na vás. Druhá fáze už je aktivistická. Pokud hovoříte stejným jazykem, tak začínají vznikat vzdělávací organizace, sportovní spolky jako Sokol. Existují tiskoviny, byť mají pár tisíc odběratelů. V 19. století se zakládala muzea a akademie, dnes spíše YouTube kanály. A pak přijde třetí fáze, když vznikají národní ekonomické elity a hnutí je natolik silné, že začne nastolovat politickou agendu. Vzniká tak to, čemu historikové a politologové říkají politický národ, který za příznivých okolností může získat i státnost. Český politický národ se definitivně vytvořil zhruba v 80. letech 19. století. Pokud bychom chtěli použít tuto analogii, Bělorusko se nyní nachází kolem roku 1830.

Abychom si rozuměli, to přirozeně není nic proti běloruskému národnímu obrození. Nedá se to úplně srovnávat. Česko leží ve své kotlině, která nás alespoň občas bránila před nájezdy okolí. Bělorusko leží na evropské rovině, prostírající se od Berlína po Ural, se všemi důsledky z toho vyplývajícími. Území současného Běloruska bylo součástí Kyjevské Rusi, po jejím rozpadu se ocitlo, stejně jako sousední ruská knížectví, ve vazalském vztahu s tatarskou Zlatou hordou. Po dalším nájezdu Tatarů v první polovině 13. století se běloruské země dostaly pod vládu Velkoknížectví litevského a společně bojovaly proti nepřátelům na západě, což byl řád německých rytířů, a na východě s Tatary. Tehdy se v německých zdrojích poprvé objevuje jméno Bělorusko (Alba Ruthenia) jako označení pro území na jihovýchod od samotné Litvy, které obývalo převážně pravoslavné obyvatelstvo. Období Velkého knížectví litevského je současnými běloruskými obrozenci považováno za zlatou dobu státnosti a mnozí intelektuálové se k němu odkazují podobně, jako čeští buditelé vychvalovali husitství. Ono není divu, navzdory úřednímu názvu byl běloruský vliv více než solidní, stará běloruština byla úředním jazykem až do 17. století, kdy ji vystřídala polština. Koncem 14. století se litevský velkokníže Vladislav II. Jagello stal současně i polským králem, a vzniklo tak obří království Rzeczpospolita, kde ale postupně začali převažovat Poláci. Část běloruských biskupů uzavřela v roce 1596 s katolickou církví tzv. brestlitevskou unii, a vznikla tak uniatská církev, která své rituály sloužila podle pravoslavného vzoru, současně ale uznávala papeže jako nejvyšší duchovní autoritu. Běloruská šlechta poměrně rychle přešla na používání polštiny a většina z nich začala vyznávat katolickou víru. Bohatí polští šlechtici skupovali rozsáhlá území a zaváděli polské pořádky. Jen venkované a nemajetní obyvatelé měst i nadále používali běloruštinu a zůstali věrní uniatské církvi. Polsko-litevský stát byl na svém vrcholu počátkem 17. století, kdy jeho území sahalo od Baltského po Černé moře. Jenže pokus o ovládnutí moskevského knížectví dopadl špatně a následné války s Ruskem (1654–1667) a Švédskem (1700–1721) definitivně polsko-litevský stát dorazily. S polskou verzí událostí se lze seznámit četbou děl spisovatele Henryka Sienkiewicze, eventuelně shlédnutím velkofilmů podle knih Ohněm a mečem, Potopa a Pan Wolodyjowski režiséra Jerzy Hoffmana. Historikové odhadují, že v důsledku těchto válek, hladomorů a pandemií zahynula dobrá polovina běloruského obyvatelstva.

Oslabený polsko-litevský stát se následně stal snadnou kořistí sílícího Ruska a došlo k třem dělením Polska v letech 1772, 1793 a 1795, kdy si Rzeczpospolitou mezi sebe rozdělily Rusko, Prusko a Rakousko. Při každém dělení Rusko získávalo více a více běloruského území a zavádělo své vlastní pořádky. V roce 1839 došlo k rozpuštění uniatské církve a o rok později k zákazu úředního pojmenování Bělorusko. Od té doby z něho byla jen západní oblast ruského impéria.

Poláci se ale nevzdávali a pravidelně vyvolávali nová a nová povstání proti ruské nadvládě. Jedno z nich vypuklo v roce 1863 a jedním z jeho vůdců byl Kastus Kalinouski. A tady zpozorněme, protože je to jedna z nejváženějších postav běloruského panteonu. Syn zchudlého běloruského šlechtice vystudoval v Petrohradě právnickou fakultu, ale už během studií se zapojil do činnosti několika revolučních kroužků a po návratu do Běloruska s tím rozhodně nepřestal. Začal vydávat nelegální noviny Mužyckaja prauda, historicky první noviny v běloruštině. Sám je i roznášel nebo nechával na místech, kde si podle něj mohly najít čtenáře. A tady jsme znovu u srovnávání českého a běloruského národního obrození. V Čechách a na Moravě táhla národovecké snahy nižší střední třída, řemeslníci, řezníci, lékárníci, občas učitelé či státní úředníci, kteří tím své služební kariéře rozhodně nepomohli. O něco později se zapojili také dělníci, zejména ti kvalifikovaní. Pomáhalo tomu, že české země byly v rámci Rakousko-Uherska nejvíce industrializovanými, a tudíž docházelo k masivním přesunům česky hovořícího venkovského obyvatelstva do měst. V Bělorusku se národní buditelé obraceli k venkovanům, kteří jako téměř jediní mluvili bělorusky. Kalinouski měl na rozdíl od vedení povstání, které v zásadě chtělo jen obnovení polského království v hranicích z roku 1772, i sociální program, přinášející užitek obyčejným vesničanům.

Povstání bylo vcelku rychle rozdrceno carskými vojsky, nejdéle se drželo v okolí západoběloruského města Hrodna, kde byl velitelem právě Kalinouski. Podařilo se mu zmobilizovat značné množství vesničanů, kteří ale neměli proti regulérnímu vojsku šanci. Kalinouski se následně skrýval ve Vilniusu a doufal ve vyvolání dalšího povstání, ale o půl roku později byl zrazen jiným účastníkem povstání, zatčen a odsouzen k popravě. Ta měla být vykonána zastřelením, ale generál Michail Muravjov, který byl gubernátorem severo-západní gubernie, kam spadalo Bělorusko i Polsko rozhodl, že bude pověšen. Muravjov byl přesvědčeným zastáncem rusifikace Běloruska. „Žádná běloruština neexistuje, je to jen pokus Poláků odebrat nám ryze ruské území,“ prohlásil jednou Muravjov, který si kvůli své rozhodující roli při potlačení povstání vysloužil přezdívku „milovník šibenice“.

Ryzí náhodou jsem byl v Hrodně v roce 2004, kdy bylo stoleté výročí popravy Kastuse Kalinouského. Do vesničky, kde je jeho hrobka, nás jelo asi šedesát lidí. Jenže hned při příjezdu nám policie sdělila, že dál nesmíme, protože v chrámu uprostřed hřbitova probíhá bohoslužba. Všichni opozičníci se tedy rozhodli jen projít vesnicí. Můj kamarád Edik tehdy prohlásil, že na to kašle, a najednou jsem se ocitl u skromného náhrobku kousek od církve. Bylo nás tam asi šest. „Jsme u hrobu člověka, který svůj život odevzdal za svobodu Běloruska. My nechceme umírat, jenom svou existencí budeme štvát Lukašenka. Tak jednoduše se nás nezbaví,“ říkal tehdy Edik a nalil panáka vodky, který postavil na náhrobek. Díval jsem se a říkal si, „oni to fakt myslí vážně“. Jako bych byl na nějakém obrozeneckém shromáždění u památné lípy, u které měl dle legendy odpočívat Jan Žižka. A došlo mi, jak moc silné to pro tehdejší účastníky muselo být. My situaci vnímáme prizmatem povídek Jaroslava Haška, který se ovšem vysmíval vyprázdněným rituálům počátku 20. století, o takových padesát let dříve to ale mělo pro účastníky úplně jiný význam. Tehdy jsem se rozhodl, že se tu běloruštinu, kterou jsem do té doby vnímal na úrovni irštiny, naučím.

Běloruština tehdy byla a v zásadě dodnes je ve složité situaci. Spolu s ruštinou jde o státní jazyk a všechny děti se ho učí ve škole. Tedy učí, je to jediný předmět, ze kterého se lze odhlásit. Stačí, když rodiče napíší dopis ředitelce školy, že jejich potomek je ve škole velmi vytížen, a proto žádají o jeho uvolnění z běloruštiny. Takže každý, kdo má školou povinnou ratolest, si jistě dovede představit, jak to asi dopadne. Odhadem zhruba třetina žáků tuto možnost využívá. Tím spíše, že prestiž běloruštiny není nijak zvlášť vysoká. „Moji rodiče doma v dětství ještě mluvili bělorusky, ale když šli na univerzitu do města a už tam zůstali, mluvili už jenom rusky. Protože bělorusky mluvili lidé jen na vesnici a oni nechtěli být za burany. Takže i na nás děti mluvili jen rusky, abychom neměli problémy a rychle se integrovali ve škole. Bělorusky jsem mluvil jenom o prázdninách, kdy jsem byl na vesnici u babičky,“ říkal mi můj kamarád Paval Mažejka ze západoběloruského Hrodna. Podobně mluvili i další a opět se člověk nemohl ubránit analogiím s českou situací. Vzpomínky našich obrozenců jsou plné povzdechů nad jejich přáteli z mládí, kteří se později odstěhovali do velkých měst a stali se z nich zcela německy hovořící měšťané. Ostatně i Jaroslav Hašek si utahoval z nadporučíka Lukáše, který říkával: „Buďme Češi, ale nemusí o tom nikdo vědět.“

Vzhledem k tomu, že úroveň výuky v sovětských školách rozhodně nepodněcovala zájem o tento jazyk, zůstávala běloruština údělem nepočetných lingvistů a národních buditelů. „Počátkem 80. let jsem znal všech devadesát lidí v Minsku, kteří mluvili bělorusky,“ říkal mi jednou lidskoprávní aktivista Ales Bjaljacki. Což věru není mnoho, vzhledem k tomu, že Minsk má asi o sto tisíc obyvatel více než Praha. Běloruštinu na ulicích moc neuslyšíte. Počátkem tisíciletí jsem jel v trolejbusu s Bjaljackého kolegou Valjancinem Stefanovičem a ten se najednou zaposlouchal a po chvíli mi říkal: „Slyšel jsi ty dva kluky, co teď vystoupili? Mluvili bělorusky, ale já je přitom neznal,“ neskrýval radost. V pozdějších letech se ovšem běloruština stala módním jazykem, přinejmenším v některých kruzích. „Hipsteři dorazili do Minsku a mluví bělorusky,“ smála se při mé poslední návštěvě běloruského hlavního města před čtyřmi lety šéfredaktorka portálu CityDog Iryna Vidanavová. A skutečně, v nových kavárnách či barech s řemeslným pivem člověk slyšel běloruštinu čím dál častěji. Společnost Samsung dokonce udělala reklamu na své nejdražší telefony výhradně v běloruštině.

Pro člověka, který umí rusky a má alespoň základy polštiny, není příliš těžké se bělorusky naučit. Jiná věc je ovšem pravopis. První kodifikovaná podoba běloruštiny pochází z roku 1918, je dílem Bronislava Taraškeviče, a proto se jí říká taraškevice. Jenže v roce 1933 skončila sovětská politika nacionalizace, kdy Moskva podporovala místní národní snahy, a naopak začala prosazovat rusifikaci. Pro Bělorusko to znamenalo vlnu represí, při které byla podobně jako v sousední Ukrajině prakticky vyvražděna jedna generace spisovatelů a dalších kulturních pracovníků. A také reformu pravopisu, který se výrazně přiblížil ruštině. Vznikla tzv. narkomovka, která se na běloruských školách vyučuje dodnes. Jenže národně orientovaní aktivisté ji odmítají a používají taraškevici. Aby toho nebylo málo, existuje skupina intelektuálů, která prosazuje používání latinky s háčky podobně jako v litevštině nebo češtině.

Běloruské národní hnutí o sobě začalo dávat vědět až během perestrojky. Jeden z klíčových momentů nastal v červnu 1988, kdy v novinách Literatura a umění vyšel článek archeologa a kunsthistorika Zjanona Pazňaka „Kurapaty, cesta smrti“, o pohřebišti na okraji Minsku. Na základě archeologických výzkumů a svědectví pamětníků Pazňak dokázal, že v letech 1937–1941 les sloužil jako místo popravy a pohřbení obětí sovětské tajné policie NKVD. Celkem zde bylo zabito nejspíše několik desítek tisíců lidí. Přesně to nevíme, protože archivy byly zničeny a úřady jak sovětského, tak později samostatného Běloruska rozhodně nehořely touhou případ vyšetřit. Naopak, spolek veteránů NKVD zažaloval Pazňaka a další historiky za pomluvu. Podle nich tam pohřbívali své oběti nacisté během druhé světové války. Pazňak se koncem 80. let stal politikem a založil Běloruskou lidovou frontu „Obroda“ (BNF), která byla hlavní opoziční silou a na jejíž demonstrace chodily desítky tisíc lidí. „Boj o Kurapaty byl bojem o duši národa. Co bychom to byli za křesťany, kdybychom nedokázali každému našemu zavražděnému postavit kříž,“ říkal mi na začátku tohoto tisíciletí Pazňak, když jsme natáčeli pro Českou televizi dokumentární film Málem zapomenutý les. Zachytili jsme tehdy na kameru aktivisty, kteří na místě stavěli desítky dřevěných křížů. Boj o Kurapaty probíhá dodnes. Úřady sice již přiznávají, že jsou zde skutečně pochovány oběti stalinistického režimu, ale současně vybudovaly v jedné části lesa automobilový obchvat Minsku a v bezprostřední blízkosti stojí nové obchodní centrum nebo zábavní park. V roce 2019 bylo pod záminkou zušlechtění podoby památníku odstraněno na sedmdesát křížů, postavených opozičními aktivisty.

Památník obětem sovětské tajné policie NKVD v Kurapatech je v Bělorusku dodnes předmětem sporů.

Zdroj: Shutterstock

„Co bys chtěl v zemi, kde i KGB se stále jmenuje KGB a před jeho budovou stojí památník Felixi Edmundovičovi Dzeržinskému,“ říkal mi rezignovaně můj minský přítel Pauljuk Kanavalčyk. Asi nejlépe jsem si ambivalentnost běloruského přístupu k sovětské minulosti uvědomil v muzeu sochaře Zaira Azhura v běloruském hlavním městě. Azhur, který pocházel z okolí východoběloruského Vitebsku, krátce studoval v akademii dalšího místního rodáka Marca Chagalla, ale brzy pochopil, že místo avantgardy bude mnohem bezpečnější dát se do služeb konzervativnější části sovětských elit, a stal se hlavním běloruským sochařem. Měl prakticky monopol na všechny památníky Vladimira Lenina, Marxe s Engelsem a dalších ikon sovětského režimu. Muzeum se nachází v jeho bývalém ateliéru a jeho návštěva je skutečně silný zážitek. Na ploše průměrné školní tělocvičny je 283 soch a bust, takže člověk neví, kam se dívat dříve. Podél jedné stěny jsou například jen busty a sochy Vladimira Lenina. Další police s Marxy a Engelsy dává vzpomenout na starý vtip o vzorkovníku plnovousů. Až po nějaké chvíli jsem si všiml sochy Dzeržinského, tohoto zakladatele Čeky, první sovětské tajné policie a předchůdkyně NKVD a KGB. Dzeržinskij v nadživotní velikosti drží v náručí zjevně umírající děvčátko. Samozřejmě, byla to narážka na oficiální představování Dzeržinského jako člověka starajícího se o sirotky, kterých bylo v sovětském Rusku po bolševické revoluci a následné občanské válce více než dost. Ale když si člověk uvědomil, kolik lidí, možná včetně rodičů té holčičky, měl Dzeržinskij a jeho organizace na svědomí, nebylo mi dobře po těle. Azhur žil až do roku 1995 a v posledních letech chtěl vytvořit bustu svého někdejšího učitele Marca Chagalla. Nikdy ji ale nedokončil a v muzeu je jen neforemné torzo. I to mi v kontrastu s formální dokonalostí různých vůdců proletariátu přišlo symbolické.

Ale vraťme se k Zjanonu Pazňakovi. Jeho BNF se dostala po rozpadu Sovětského svazu do samostatného běloruského parlamentu a byli to právě oni, kteří prosadili zavedení bílo-červeno-bílé státní vlajky a státního znaku Pahoňa, odvozeného od znaku Velkoknížectví litevského. Jenže brzy se ukázalo, že podpora části veřejnosti pro národovce začala mizet při střetu s tvrdou realitou sociálního a ekonomického propadu po rozpadu SSSR. Bělorusko bylo „montovnou Sovětského svazu“ a výrazně záviselo na dodávkách materiálů z jiných sovětských republik. To se zhroutilo spolu se SSSR, hyperinflace zlikvidovala během pár měsíců celoživotní úspory a lidi najednou úplně nezajímaly otázky národní identity, ale jak přežít. Odrazovalo je také Pazňakovo zásadové používání běloruštiny a jeho prosazování, aby se stala jediným státním jazykem. „Já proti běloruštině nic nemám, ale představa, že bych se ji ještě musela znovu učit, abych se domluvila s úřady, už byla moc,“ řekla mi jednou ve vlaku spolucestující, učitelka chemie z východoběloruského Homelu. V ateistické běloruské společnosti Pazňakovi také nepomáhalo zdůrazňování křesťanské víry. Zpětným pohledem je vlastně zázrak, že v prezidentských volbách v roce 1994 získal necelých 13 % hlasů.

V druhém kole se premiérovi Vjačaslavu Kebičovi postavil mladý poslanec a někdejší ředitel státního statku Alexandr Lukašenko a Kebiče, představitele někdejších komunistických aparátčíků, doslova rozdrtil se ziskem přes 80 % hlasů. Tehdy nikdo nemohl vědět, že to byly poslední svobodné volby v Bělorusku. Alexandr Lukašenko úspěšně hrál na rozčarování většiny obyvatel z důsledků rozpadu Sovětského svazu a sliboval, že vrátí všechny sociální jistoty. Pěstoval si svůj obraz mladého, energického politika, který pochází z vesnice a dobře ví, co je práce. Byl velmi schopným řečníkem, intelektuálové si sice utahovali z jeho neučesaných výroků, ale obyčejní lidé mu rozuměli. „My jsme mu pomáhali, protože jsme chtěli skoncovat s dědictvím komunistických byrokratů a vytvořit nový, spravedlivější a efektivnější stát. Mysleli jsme si, že jsme skupina lidí, spojených jedním cílem, a Lukašenko je naším mluvčím. Až příliš pozdě jsme zjistili, že on se za člena jakékoliv skupiny nepovažuje, že nás jen využil, ale jde mu jen o moc pro něj osobně, pro nikoho jiného,“ říkal mi před mnoha lety Aljaksandr Feduta, který psal Lukašenkovi projev a byl šéfem jeho tiskového oddělení. Patřil ke skupině nazývané „mladí vlci“, jež v roce 1994 stála za Lukašenkovým volebním vítězstvím. Feduta skončil ve vazební věznici KGB v Minsku poté, co ho na jaře 2021 zatkli v Moskvě a vydali do Běloruska pro přípravu státního převratu. V Rusku se setkal s lidmi, kteří o sobě tvrdili, že jsou běloruskými generály a připravují vojenský převrat, ale s vysokou mírou pravděpodobnosti to byla operace běloruského KGB a ruské FSB. Ironií je, že Feduta v posledních letech stál prakticky mimo opoziční politiku a s prezidentskými volbami a kandidáty Svjatlanou Cichanouskou a Viktarem Babarykou neměl vůbec nic společného. Ale stále ještě dopadl lépe než jiní z „mladých vlků“. První Lukašenkův ministr vnitra Juryj Zacharanka stejně jako vicepremiér Viktar Hančar v roce 1999 jednoduše zmizeli a jejich těla nebyla nikdy nalezena. Podle svědectví přeběhlíků z běloruských silových složek byli spolu s dalšími dvěma lidmi uneseni a zavražděni na Lukašenkův příkaz.

Lukašenko nejprve ovládl silový aparát. Sám se v létě 2020 chlubil, že nařídil zlikvidovat bez soudu organizovaný zločin a skutečně několik desítek gangsterů přišlo o život, tehdy se ale tvrdilo, že šlo o vyřizování účtů mezi kriminálníky. Jenže Lukašenkovu tvrdou ruku zdaleka nepocítili jen zločinci. V letech 1995 a 1996 proběhla dvě referenda, během kterých se vrátila sovětská symbolika, ruština získala statut státního jazyka, o dalších pět let byly prodlouženy Lukašenkovy pravomoce a především prezident získal právo rozpustit parlament. Čehož také okamžitě využil a v roce 1996 budovu parlamentu obklíčili policejní těžkooděnci a násilím vyvedli opoziční poslance z budovy. Tehdy také byly proti Lukašenkovi zavedeny první sankce, na režim ale neměly prakticky jakýkoliv vliv. Běloruský vůdce se stal neomezeným vládcem země a nenechával nikoho na pochybách, že to tak zůstane.

Současná běloruská vlajka je mírnou modifikací té, která platila v období SSSR. Její podoba byla přijata na základě referenda z roku 1995.

Zdroj: Shutterstock

Současně ale jeho popularita neklesala a pohybovala se kolem 70 %. Tedy alespoň si to myslíme. Koncem 90. let byl přijat zákon, který zakazoval publikovat průzkumy veřejného mínění, které se týkají politiky. Jeden americký politolog, který se zabýval studiem autoritativních režimů, hlavně v Latinské Americe, napsal, že úspěšný autoritářský režim se drží na násilí, lži a ekonomickém blahobytu. S druhým bodem Lukašenko také neměl žádné problémy. Hned po zvolení dosadil své lidi do státních médií a ovládl také všechna soukromá elektronická média. Opozici zůstalo pár těch tištěných, ovšem pouze s omezeným vlivem, mimo jiné proto, že jediný způsob širší distribuce byl přes státní síť pouličních kiosků. Což přirozeně režim využíval, aby omezoval jejich šíření. Dobrým příkladem je osud legendárního listu Navinki, satirického časopisu, který vydávala parta minských anarchistů v letech 1998–2003. Název dostal podle minské čtvrti, kde je největší běloruská psychiatrická léčebna, a dělal si nemilosrdnou legraci jak z Lukašenka, tak z opozice. V dobách největší slávy se prodávalo až patnáct tisíc výtisků každého čísla. V redakci vládla atmosféra tvůrčího chaosu, hojně podporovaného alkoholem. „Někdo třeba přinesl lístek do městské dopravy a tam byl tehdy obrázek trolejbusu. Tak jsme si trochu pohráli s Photoshopem, vyměnili ho za obrázek policejního antonu, společně vymysleli text, že od příštího měsíce budou obyvatelé cestovat antony po celém Minsku, ale konečná stanice bude vazební věznice KGB. No a pak jsme pokračovali v pití,“ líčil jeden ze spoluzakladatelů Navinak Pauljuk Kanavalčyk. Jejich redakce byla při cestách do Běloruska mou oblíbenou zastávkou. Na rozdíl od smrtelně vážných opozičníků zde byli schopni a ochotni dělat si legraci z kohokoliv. Mým nejoblíbenějším článkem bylo fiktivní interview s dívkou, která napsala knihu Kámasútra pro jednoho. Rozhovor doprovázela fotografie jakési hadí ženy, která ukazovala kam až se dá hýbat nohama. „Z toho byl trochu problém, protože se objevil čtenář, který požadoval, abychom ho s dívkou seznámili. Když pochopil, že mu kontakt nedáme, tak navrhl, že by tu knihu vydal a nabízel docela slušné peníze. Chvíli jsme uvažovali, jestli bychom tu knížku nenapsali, ale pak jsme usoudili, že by to bylo moc práce,“ říkal mi usměvavý vousáč, který celý článek vymyslel. Jenže úřady postupně omezovaly novinám náklad, a nakonec bylo jejich vydávání úředně zastaveno kvůli „urážce prezidenta“ a „používání vulgárních výrazů“. V jednom článku se totiž vyskytlo slovo žopa, tedy prdel. A tím historie listu Navinki skončila. Současně ale musely přestat vycházet také ekonomické noviny Bělorusskaja dělovaja gazeta, Narodnaja volja a několik dalších. Mediální prostor tak už ovládal prakticky jen Lukašenko.

Výsledkem bylo, že sice obyčejní Bělorusové nedostávali a nedostávají bůhvíjaké platy, oficiální průměrná výplata se pohybuje kolem 400 dolarů měsíčně, ale i v turbulentních 90. letech ji dostávali. Což při srovnání s Ukrajinou, ale i třeba se sousední ruskou smolenskou oblastí bylo více než solidní a hlavně stabilní. I když Bělorusko by se mohlo spíše srovnávat se svými výrazně bohatšími západními sousedy – Litvou a Polskem. Jenže běloruská společnost se tradičně ohlížela spíše na východ než na západ. „Já jsem se rozhodl odejít v okamžiku, kdy jsem pochopil, že většina společnosti skutečně Lukašenka podporuje. Proti vlastním lidem se mi jít nechtělo,“ říká někdejší předseda české Strany přátel piva, který byl v Bělorusku odsouzen za to, že umístil staronovou bílo-červeno-bílou vlajku na budovu veřejných toalet. Nakonec dostal azyl v Česku a nyní se angažuje i v tuzemské politice. Státní kontrola ekonomiky ale fungovala i jako způsob sociální kontroly. V Bělorusku prakticky neexistují smlouvy na dobu neurčitou, většina je na jeden rok. Což přirozeně na zaměstnance vytváří nátlak, protože zaměstnavatel nemusí vysvětlovat, proč smlouvu neprodlouží, ať již jde o jakékoliv vyjádření politického názoru nebo jen osobní neshody.

Zdroj: svaboda.org

Zdroj: Shutterstock

Zdroj: Shutterstock