Zabíjím rychle
Cena: 13 minut

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Marcela Pecháčková

Zabíjím rychle Cena: 13 minut – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Sedím dlouhé hodiny proti zabijákům. Díváme se do očí, někdy nám je oběma zaplaví slzy. Jindy je zastře chlad. Poslouchám jejich příběhy, které je dovedly do vězení. Do faktického, toho s mřížemi, nebo nehmatatelného, zalezlého ve svědomí. Všichni za sebou mají zločin, aspoň tak jsme se rozhodli označovat zlý čin, který ovšem nechtěli spáchat. Vůbec. Vždycky to bylo spíš neštěstí, omyl, okamžik nepozornosti… A někdo za to zaplatil životem. Vyprávějí mi, jak byli zamilovaní, naštvaní, jak zbožňují své syny a proč je táta vystěhoval z domova. Do detailu popisují chvíli, kdy motor auta, které řídili, ztichl. To hrůzné ticho, možná tiché vzdechnutí ze zadního sedadla. To poslední. Poslouchám je a věřím jim. Nestuduju jejich soudní spisy, nehledám svědky. Prostě jim věřím.

Vám věřím. A děkuju.

A svět s námi šlehl o zem

A stačila mu k tomu jedna sekunda. Pak strašná rána a smrt. Bolest. Tragédie.

„Pachatel“ nebo „odsouzený“, jak se Romanovi dnes říká v právnické terminologii, se vině nevzpírá a nad trestem neremcá.

Jenže není tu jen „pachatel“. Ta rána zasáhla taky jeho rodinu. Jako kdyby v autě, které krutě nabouralo, seděli všichni. Rok se jim všem v hlavě plazily otázky: Dalo se tomu předejít? Co jsme ho naučili špatně? Jak to přežít?

Ponořila jsem se s ohromně sympatickou rodinou Laiblových do jejich vzpomínek. Vyprávěli mi, jak se jim „pachatel“ narodil, co je v rodině důležité… A teď, po tolika hodinách s každým z nich, vím, že je to slušná rodina. A nesmírně, až fanaticky pracovitá.

Seznamte se!

syn ROMÁNEK

Vrah! Říkají mi prej...

Vystrčil hlavu ze svého pokoje. Ježaté vlasy jako jeho táta, co se opíral o bar v obrovské obytné kuchyni. Zvedl oči a zaostřil na Víta Klusáka, režiséra dokumentu 13 minut. Chvíli to vypadalo, že chce couvnout zpátky do „svého“. Pak si všiml party Vítových malých synů a zasmál se.

Přepadli jsme Laiblovy bez varování uprostřed léta u nich na statku, kousek od hranic s Německem. Takhle jsem poznala Romana neboli Románka, jak mu doma říkají, aby se to nepletlo s Romanem tátou.

Románek má za sebou druhý měsíc „domácího vězení“. Na nohu mu připevnili strojek, který kontroluje, jestli nepřekročil práh. Smí se pohybovat jen uvnitř domu a v práci. Nic víc. Je to dvacetiměsíční trest za zabití mladé dívky a poranění další. Obě seděly na zadním sedadle auta, které řídil Roman. Než naboural. Od toho dne utekl víc než rok. Kdo je ten sympatický kluk s výrazným hlubokým hlasem? Kdo je Románek?

Měl jste nějakou přezdívku?

Nehezkou. Říkali mi Vajgl, to podle příjmení Laibl – někdy ve čtvrté páté třídě.

A teď?

Vrah. Tak mi říkají… prej.

Tím jste asi jako malý kluk nechtěl být?

Chtěl jsem být vždycky traktorista. A to jsem!

Jen máte trochu pauzu.

To mám. Teď jsem ošetřovatel plemenných býků kousek od nás, sedmnáct kilometrů. Táta mě tam každý den vozí a zpátky taky. Jsem vyučený zámečník-strojař, tříletý obor bez maturity. Nechtěl jsem nic víc. Chodil jsem do školy těžce nerad, byl to pro mě ztracenej čas. Mě bavilo chodit do práce, pracovat, vydělávat peníze. Sedět ve škole zadarmo… to fakt ne. Potřeboval jsem rychle nějaký papír, abych neměl jen základku, a chtěl jsem jít do práce.

Proč vás nebavila škola?

Přišlo mi, že se tam nenaučím nic novýho. To, co nás v učňáku učili, jsem dávno uměl. Asi proto jsem byl dost flákač, do školy jsem moc nechodil, ale stejně mě učitelé nedokázali vyhodit, protože jsem to prostě uměl – ze života, co mě naučil táta, co jsem okoukal na brigádách…

Z toho nebyly průšvihy? Dvojky z chování, podmíněný vyhazov?

Ani ne. Měl jsem skvělou třídní učitelku, ta mě kryla. Věděla, že umím, že jsem chytrej kluk a je zbytečný mě mordovat. Díky ní jsem se nedostal do problému, jinak by mě asi vyhodili. Dvojka z chování jednou na základce, jinak nic.

Byl jste jako kluk spíš lump, nebo klidný?

Spíš jsem se vždycky přichomejtl k nějaký partě a svezl se s jejich průšvihem. Možná proto, že jsem hlasitej, že mám silný hlas, tak jsem to odnesl. Na druhém stupni základní školy to bylo trochu jinak, ale to jsem na rok odjel do školy do Manchesteru.

Sám? Takhle malý?

Dvanáct mi bylo a táta mě tam poslal samotnýho. Jedna učitelka totiž řekla tátovi, že se nikdy nenaučím anglicky. Tohle si táta nenechal líbit, byla to pro něj výzva, sázka. Má tam kamaráda, takže mi zařídil bydlení, registraci na sociálce, aby vůbec vzala, že cizí dítě přijde do cizí rodiny, školu, prostě všechno. Byl jsem ve skvělý škole, ještě mi tamhle ve skříni visí sako od uniformy, co jsme povinně nosili.

Jakou jste měl angličtinu?

Nula. Zéro. Nic. Ani se zeptat, kde je záchod, jsem neuměl. A dneska mluvím normálně plynule. Dokonce když jsem při posledních prázdninách přestupoval na letišti v Amsterdamu a musel jsem mít doprovod, protože mi ještě nebylo šestnáct, mě ta paní na hlídání přesvědčovala, že jsem Angličan, že nevěří, že jsem z Čech. Jo, angličtina šla rychle.

Nestýskalo se vám?

Ani ne stýskalo, spíš jsem měl problém s tím, že tátovo kamarád v Manchesteru mi chtěl dělat tátu. Já mám tátu jenom jednoho. Jednou na Silvestra jsem volal domů a křičel na rodiče, že buď pro mě přijedou, nebo jdu domů pěšky. Nějak mi nedošlo, že patnáct set kilometrů a taky trochu vody je dost daleko. Naši mi řekli, že jestli to vydržím ještě měsíc, přijedou si pro mě. Samozřejmě takhle to se mnou táhli dalších šest měsíců až do konce.

Tak to byl zázrak, ne?

Ale jo, byl. Ze začátku to bylo těžký, spolužáci nevěděli, jak na mě mluvit, byl jsem vyjukanej – tam jsou lidi úplně jiný. Už jen těch národností! Ve třídě nás bylo třicet dva, z toho třeba osm z Afriky, z Jamajky, holky z Polska, Irska, čtyři kluci z Pákistánu a jen jeden Angličan a ten měl Angličanku jen mámu. Všechno se mixovalo, různý způsoby chování, stravování, to bylo hodně zajímavý. Můj nejlepší kamarád tam byl kluk z Jamajky, o tři roky starší. Měřil jsem tehdy tak metr třicet a on metr osmdesát nebo devadesát, byl obrovskej, prostě hora. Jmenoval se Delante, občas si píšeme. Můj velký ochránce.

Jak vám šla angličtina?

Postupně. Neumím se učit tak, že si udělám kartičky a z nich našprtám slovíčka. Normálně jsem začal mluvit a mluvit, možná blbosti, ale on mě vždycky někdo opravil. Pak mě ve třídě už začali brát, přijeli třeba za mnou domů na kolech, ať jedu s nima. Žádný kolo jsem neměl, tak mě vozili na štangli po městě. Bylo to úžasný, chodili jsme do kina, na jídlo, pak jsem našel ještě jednu českou rodinu a měli kluka...

Takže táta vyhrál sázku nad učitelkou?

No jasně!

Bylo to drahé?

Rozhodně, ale asi to byla dobrá investice. Jsem našim za to hrozně vděčnej. Moji sestru rodiče zase podporovali v koních, dostala se ve své době dost vysoko, jezdila parkur, a když přijela na závody, ostatní řekli: Je tady Laiblová, jdeme domů. Byla hodně dobrá. Rodiče jí koupili dobrého a drahého koně třeba za čtvrt milionu, dneska už takový kůň stojí několikrát tolik.

Šel jste zpátky do školy?

Jo, do základní. Do Manchesteru jsem odjel po šesté třídě, tam jsem udělal nějaký test a dali mě do osmý třídy, že jsem chytrej kluk na osmou. Vrátil jsem se do Čech a šel jsem do sedmičky, ve škole mně ten ročník neuznali. Sedmá, osmá, devátá, to už bylo dobrý.

Vzpomenete si na nějaký trapas z dětství?

To byla síla! Vyhodili mě ze skauta. Mohlo mi být tak jedenáct. Jeli jsme někam za Prahu na tábor a spali jsme ve velkých týpíčkách, uprostřed ohniště. Měl jsem ten den na starosti dřevo, naštípat, připravit. No a já byl línej, nanosil jsem ho ve velkých kládách, naskládal jsem je na ohniště a zapálil. Což bylo v pohodě, teplíčko, ale jak vyhořela horní věž, tak to spadlo a začal hořet stan, nikomu se nic nestalo, ale mě z tábora vyhodili.

To ale nebyl trapas, spíš…

… průšvih, to jo.

Kde jste se narodil?

Tady, do Svržna mě přivezli z nemocnice. Do baráku, kde teď bydlí moje sestra, tady přes ulici. Dům, kde teď jsme, naši postavili, když jsem byl v Manchesteru, snad za pět měsíců. Táta všechno umí, takže to šlo rychle. Jsme tady ve Svržně náplavy, tatí je z Prahy a mamka se narodila v Poběžovicích, kousek odtud. Ani nevím, jak se sem [táta] dostal. Vím, že byl dlouho na vojně, pak sem šel dělat policajta na hranice…, ale naši se poznali dlouho po tom. Táta měl v Domažlicích autodopravu a autoservis, pak koupil dům a zřídil v něm šicí dílnu a tam se poznali s mámou a pak se vzali a v roce 2001 jsem byl já. Táta má dceru z prvního manželství a mamka taky.

A jak jste žili? Prasátka, králíci, slepice?

Jo, měli jsme statek, ale mě to nebavilo asi proto, že mě do toho nutili. Koně mě nebavili a pořád nebaví, ale už mně nevadí se o koně a vůbec o cokoli starat. Ten vzdor mám za sebou.

A co vás bavilo?

Sedět u počítače a hrát hry. Doma všichni skákali kolem sestry, strašně jsem žárlil a prostě seděl u počítače. Nic jinýho. Pořád jsem byl doma, sám. Víc jak pět lidí už je pro mě moc, to je dav a ten se má rozehnat, jak říká můj táta. Nejsem skupinový člověk.

Tak to bylo, i když jste byl malý?

To jsem rodiče moc neviděl. Oni podnikali a byli v práci pořád. Ráno jsem je viděl, jak buď spí, nebo už jsou pryč, jel jsem do školy a večer, kdy už jsem šel spát, teprve přišli. Pracovali tehdy strašně. Měli firmu a pak ještě statek a sestru. Na mě čas neměli. Ale měl jsem chůvu Růženku, byla to pro mě taková babička, strašně hodná, hrála si se mnou a tak. Úžasná. To trvalo tak do mých osmi let, tehdy táta prodal firmu, přestal podnikat a jeli jen statek.

To jsou koně?

Jo, hlavně koně a tábory pro děti, co se chtějí naučit jezdit na koni. Všechno ostatní jsme měli jen pro vlastní potřebu.

Umíte jezdit na koni?

Jezdil jsem i závodně, ale nebyla to vášeň ani radost.

A co byla vášeň a radost?

Dinosauři, ty jsem miloval. To byl časopis, měl jsem pokoj celý oblepený dinosaury, obdivoval jsem je, miloval. A pak počítač, můj únik, můj svět. A mám to tak pořád, i když jsem byl dlouhý čas bez počítače, našel jsem si práci, něco, co má faktický výsledek, ale teď jsem v domácím vězení a jsme s počítačem zase spolu jako kdysi.

Byl v rodině někdo zajímavý?

Mámin bratranec, toho mám rád, to je skvělej člověk. Lidskej, přirozenej, nesnáším, když někdo hraje hry. Dost často k nám jezdí na obědy, z toho mám radost, Ládík… Žije sám, je mu kolem padesáti.

Odkdy jste byl nezávislý na rodičích?

Od sedmnácti jsem si vydělával a doufal jsem, že když se o sebe umím postarat, tak přestávám být podřízený a jsem si s mamkou a tatím rovnej s rovným. O.k., jsem mladší, ale postarám se o sebe. V sedmnácti už jsem nebydlel doma, nějak jsme se nepohodli s tatínkem, přestěhoval jsem se k sestře, ta má velký dům, našel jsem si brigádu při škole a vydělával jsem si peníze. Jsem dost skromný člověk, k životu moc nepotřebuju. Naučil jsem se žít z hodně mála. Pak se mi to hodilo, když jsem šel pracovat do Německa, dokázal jsem žít celý měsíc za sto eur. A to jsem nijak nestrádal, nehladověl.

Kdy a proč jste pracoval v Německu?

To bylo po tom maléru, po bouračce. A dělal jsem tam podkoního a bylo to moje rozhodnutí. Chtěl jsem utéct, schovat se před všemi, rychle jsem dodělal školu a odjel jsem do Německa. Chtěl jsem pryč, lidi na mě samozřejmě ukazovali, bál jsem se, že se něco stane, a tak jsem radši odjel dost daleko od domova. Chtěl jsem někam, kde to ještě neznám, něco se naučit, aspoň německy. Pracoval jsem rok jako podkoní, pod Alpami na statku.

Ptal jste se rodičů?

Zajímal mě jejich názor, táta řekl, že je to špatný nápad, mamka, ať dělám, co mě baví.

Kvůli čemu jste jako kluk nejčastěji brečel?

Moc jsem nebrečel. To už muselo být něco, pád z koně, z terasy, prostě úrazy, kdy to hodně bolí, ale jinak jsem nebyl ubrečený dítě.

Dal vám někdy táta na zadek?

Jo, i když se toho dost stranil, aby mě trestal bitím. Spíš musela máma, ale ta mě bít nechtěla. I když jednou… To je možná ten trapas, na který jste se před chvílí ptala. Nejtrapnější.

Vyprávějte.

Měl jsem takový divný zvyk. Táta podnikal a většinou nosil spousty peněz v kapse džín. Ty večer hodil na židli a já jsem ty peníze vyndal, spočítal a vrátil zpátky. Jen jsem se chtěl ujistit, že máme peníze a všechno je v pořádku. Pak přišla doba, kdy spolužáci měli dost peněz. A já dostával jen na autobus a na menší svačinu. Padesát korun na dva dny! A jednou jsem si řekl, že máme dost peněz, a vzal jsem z toho večerního počítání litr. Přišel jsem do školy, velkej machr, a šel jsem do školního bufetu, kde prodávali pendreky, džusíky, blbosti. Přijdu k pultu a říkám: Heleďte, dejte mi všechno. Koupil jsem úplně všechno. Za mnou šlo nějakých šest dětí, všichni plný náruče jsme nesli do třídy. Třídní to viděla, zavolala k nám domů, že není dobrý mi dávat tak velký kapesný. Tátovi došlo, kde jsem ty peníze vzal.

Co jste řekl, když jste přišel domů?

Nestačil jsem říct nic. Táta byl šíleně naštvanej, popadl bičík na koně, co stál opřený u zdi a zmydlil mě děsně. Pak jsem dvacet minut stál v ledový sprše a řval bolestí. To byl nejtrapnější zážitek, ale od tý doby musím říct, že bych nikdy nic takovýho neudělal.

Kdy jste se poprvé opil? V patnácti?

Vůbec, táta mě v tomhle smyslu držel zkrátka, takže někdy v osmnácti? Nemohl jsem nikam s kamarádama celou základku.

Třeba jste nechtěl?

To je pravda, ale vždycky jsem měl doma dost práce a ven jsem nemohl, dokud nebylo hotovo. A pak už se mi zase nechtělo chodit někam blbnout.

A diskotéky, holky…

To už mně bylo osmnáct a jezdil jsem autem. Ale zas tak svatej nejsem, od tý doby jsem si párkrát dal. I teď si dám večer skleničku vína.

Čím víc vás poslouchám, myslím si to samé co vaše třídní učitelka, že vám to docela pálí, že jste chytrý. Čtete hodně?

Ne.

Ani jednu knihu?

Ne, žádnou. Nikdy. Pravda, přečetl jsem knihu Eragon, pak jsem dostal film, zkouknul ho a knížku už jsem nedočetl. Je to zdlouhavé, to se radši vyspím. Spíš poslouchám, rodiče, všechny. Poslouchám rádio, čtu noviny, zajímá mě politika, moc si nemám o tom všem co říct s mými vrstevníky, zvlášť teď ne, po tom, co se stalo.

Chodíte s holkou? Bude vám dvacet let...

Ne. Všem jsem řekl, že nechci vztah, dokud jsem v domácím vězení a nemohl bych jí pomoct, kdyby potřebovala.

Těšíte se vždycky na Vánoce?

My to nepřeháníme. Je to klasika: nakrmí se koně, často se u nás sejde banda lidí od koní, dáme si svařák a chlebíčky, pak se teprve začne s večeří, dáme si dárky – co kdo potřebuje, mamka nový počítač, já ponožky, táta gely proti bolesti zad. Takhle.

To nejspíš umíte i uvařit?

To jo, naučil jsem se to od táty. Mamka už vařit zapomněla, kuchyň vzal do svých rukou táta. Mě vařit baví. Teď to je tak, že táta vaří a já uklízím kuchyň. Zbožňuju zelňačku, to je nejlepší polívka. Naučil jsem se všechno, já se ale rád učím cokoli. Všechno chci umět, v práci jsou ze mě hotoví, ptám se každého…

Co se můžete naučit jako ošetřovatel plemenných býků?

Docela dost. Teď je dobytek venku a já zatím funguju jako mechanik. Připravuju klukům stroje na polní práce a tam koukám pod ruce těm, co to umějí víc než já. Učit se je základ. Dokážu to jen takhle, teoreticky mi to nejde.

Umíte si spravit auto?

Jo. Od A do Z. Nějak jsem se to učil sám, vecpal jsem se vždycky tam, kde to uměli, okoukal, pak jsem se do toho pustil sám, mámě jsem servisoval auto, vyměňoval olej a všechno, to mně bylo o hodně míň než patnáct. Ještě si netroufnu sáhnout přímo do motoru auta, ale to přijde.

Naučil jste se i uklidit si?

Jó! Koukejte kolem sebe u mě v pokojíčku.

No právě, to koukám, že to nebude vaše milovaná disciplína.

Uklízím, když je potřeba, když už je to moc nebo někdo má přijít.

Jakou jste měl pubertu?

Nevím, říkají pořád, že jsem puberťák. Vším jsem nějak rychle proplul, aspoň mi to dneska tak přijde. Jo, měli jsme doma pár problémů, třeba kvůli počítači, u kterého jsem pochopil, že je to zóna, kde mě nikdo neotravuje, jsem tam sám za sebe. Naši s tím měli problémy, táta to těžko ustával, že už jsem dost velkej na to, abych pracoval, a ne čuměl do počítače.

V té vaší rodině pořád slyším pracovat, pracovat…

… no jo! Peníze se vydělávají prací!

Existuje u vás čas, kdy si prostě lehnete a neděláte NIC?

Teď, kvůli domácímu vězení, kdy nemůžu jít ven ani na krok. Musím, to je můj trest, ale jsem z toho na prášky. Jsem z toho normálně v depresi, kterou zajídám jídlem. Už mám deset kilo navíc, za pár měsíců. Jsem ve stresu, že nemůžu nic dělat. Nejradši bych byl v práci, vydělával peníze, mám cíle, na který si chci ušetřit. Nemůžu a nemůžu.

Vy v práci nemůžete dělat víc, než děláte?

Ne. Jen od pondělí do pátku. Soud mi to zakázal, žádal jsem soud, nejde to. To je ten největší trest.

Co jsou ty cíle?

Chci opravit barák tady vedle našich, ten už na mě padá, a pak auto, no. Mám jedno vysněný.

Pořádný bourák?

Ne, ne, ranger, dodávka, pracovní auto! Vy mně furt nevěříte, mě fakt nebaví sedět doma nebo si vystrčit loket z okna auťáku a machrovat. Chci makat! Pořád. Vydělat si na všechno a nenadávat zbytečně na svět. Ať se stane, co se stane.

Třeba ta bouračka?

No… Dlouho, fakt dlouho jsem z toho byl v prdeli, psychicky jsem se hroutil, ale pak jsem se musel rozhodnout: buď se zabiju, nebo půjdu dál. Jen sedět a trápit se, to není cesta. Všichni mí vrstevníci brečí, že berou málo peněz, že když zaplatí nájem a jídlo, nezbyde jim skoro nic. Tak jim říkám, ať jdou dělat přesčasy, ale to je zase nebaví. Ale jen tak se dají vydělávat peníze. Mě taky nebaví pracovat sedm dní v týdnu, ale když jsem měl řidičák, chodil jsem 30 dní v měsíci do práce.

A šetřil jste peníze?

Ano, nic neutrácím, žiju z nuly. Zaplatím, co musím, dám rodičům a zbytek pošlu na účet, na který prostě nesáhnu. Až mi tohle všechno skončí, tedy aspoň to domácí vězení, můžu začít dělat na baráku: sundat střechu můžu sám – to jsem na vedlejším baráku dělal ve čtyřicítkách horečkách, taky to podle toho vypadá.

To není pravda.

No dobrá, třicet osm a půl! A táta řekl, že se to musí, je poslední hezký počasí, tak jsem tahal krov a dělal střechu. Bylo mi sedmnáct.

A za rok a půl přišla tragédie. Co jste tehdy dělal?

Před nehodou jsem se snažil být všude, jen ne doma.

Proč? Neshodl jste se s rodiči?

S tátou je to strašně náročný. Každý máme svoji představu o všem, a každý jinou. Táta mě vtáhnul do dění na statku a já jsem skutečně fungoval jako člen, tak jsem chtěl, aby to fungovalo, jak si představuju i já. Třeba kdy se mají servisovat zemědělský stroje, kde jsou důležitý sena a tak. Byly doby, kdy jsem sena dělal jen já, jen mi přivezli traktor na louku, protože jsem ještě neměl řidičák, a udělal jsem to sám a hotovo. To samý dřevo: navozilo se a já jsem ho naštípal. A když už jsem to dělal, chtěl jsem si to organizovat po svém. Třeba – blbost: v zemědělství se v létě pracuje a v zimě se opravují stroje. Opravovat, připravovat, aby se to pak jen namazalo a jelo se. U nás ne. Tady se opravuje, až když hoří, když už je to fakt potřeba. To je jedna z mnoha věcí, která mě fakt štve.

A když jste pracoval v Německu?

A měl jste svoje auto?

Ne.

Cíl byl co?

Ne.