Max a Viki
ve světě záhad

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdaléna Turnovská

Max a Viki ve světě záhad – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Maxmiliánovi, Viktorii a malé Emílii, mým báječným vnoučatům a všem dalším chytrým dětem

Max a Viki jsou bratranec a sestřenice, protože jejich tatínkové jsou bráchové. Max je starší než Viki a taky chytřejší a rád řeší záhady. Umí se koukat kolem sebe a nic mu neunikne. Možná i proto, že nosí brýle.

Viki je roztomilé malé trdlo a ráda se parádí. A Max ji má rád, protože ho jednak poslouchá, a jednak má občas originální nápady, které by Maxe asi nenapadly. Bezvadně se doplňují a vždycky spolu každou záhadu nakonec rozlousknou.

Max a Viki bydlí vedle sebe a v plotě mezi jejich zahradami mají tajnou díru, o které jejich maminky nevědí. Tou prolézají z jedné zahrady do druhé. Když Max odpoledne pískne jejich signál a Viki je už zpátky ze školy, seběhnou se na zahradě. Max už na Viki čeká v jejich skrýši pod lískovým keřem.

Maxe na Viki fascinuje, že mluví dvěma jazyky už od chvíle, co začala žvatlat. Aby Viki Maxe pozlobila, přepíná občas do slovenštiny, protože její maminka je ze Slovenska. Max jí většinou rozumí, ale jsou i slova, která nedokáže přeložit, i kdyby se rozkrájel.

Třeba nedávno Viki řekla: „Mám štikútku.“1

1 „Mám škytavku.“

Maxe to rozesmálo. Ale Viki nechápala, čemu se Max tak řehtá.

Musela mu to přeložit: „Tak teda mám škytavku… škyt! …když to chceš vědět… škyt.“

A škytavku mívá Viki často, když hodně přemýšlí a snaží se přijít na kloub nějaké záhadě.

Záhada první
Pokakané schody

Max se vracel ze školy a už od branky to viděl. Na schodech, které vedou k domovním dveřím, leželo hovínko. Vypadalo docela čerstvě a smrdělo. Max se nad ním pohoršeně zastavil.

„No tohle! Někdo vlezl k nám do zahrady, a ještě si dovolil nám pokakat schody! To je ale drzost.“

Vytáhl mobil a hovínko vyfotil. Pak rychle hodil domů školní batoh a běžel do tajné skrýše pod lískový keř. Cestou se mohl upískat, jak se snažil dát Viki signál, který spolu měli domluvený. Viki přiběhla skoro okamžitě, ale měla slzy na krajíčku.

Max se zeptal: „Proč brečíš? Dostala jsi pětku nebo poznámku?“

Viki zakroutila hlavou a vysmrkala se. Pak Maxovi ukázala novou tenisku s růžovými tkaničkami: „Pozri sa!“2

2 „Podívej se!“

Tyhle frajerské tenisky si hodně přála a měla obrovskou radost, když je ke svým červnovým narozeninám opravdu dostala.

„Tý vogo,“ rozesmál se Max, „ty seš ale trdlo, tys do toho šlápla!“

Viki se zeptala celkem logicky, zatímco si tenisku otírala v trávě a tím na ní ještě dělala zelené šmouhy jednu vedle druhé, takže tomu moc nepomohla: „Prečo máte pokakané schody? To by môj tatino nezniesol.“3

3 „Proč máte pokakané schody? To by můj táta nesnesl.“

To Maxe naštvalo a řekl Viki velice důrazně: „A ty myslíš, že mýmu tátovi to nevadí? A máma, že je z toho nadšená? Někdo se vplížil k nám na zahradu a prostě to udělal. A naši o tom nevědí. Jinak by to máma už dávno uklidila.“ Pak si Max ještě vzpomněl: „A mluv se mnou, prosím tě, česky, když jsme v Čechách.“

Viki je z Maxe vždycky trochu zaskočená a má z něho respekt. Vyvalila na něj své velké tmavé oči.

„Dobre. Ako chceš. A nekrič na mňa!“4

4 „Dobře. Jak chceš. A nekřič na mě.“

Max ji důrazně opravil: „Říká se DOBŘE a JAK chceš. A já nekřičím.“

Ale pak ji vzal hezky za ruku, protože si uvědomil, že malá Viki za nic nemůže.

„Promiň, Viki. Jsem naštvanej kvůli tomu hovínku.“

„Jasně, chápu. A to ani nemáš zničený tenisky jako já. Co budeme dělat?“

Viki visela na zkušeném Maxovi tázavým pohledem. Max uvažoval a Viki čekala, co geniálního vymyslí. Přitom cítila, že za chvilku začne škytat. Max ale zavelel: „Jdeme ohledat místo činu!“

„No… když myslíš, ale moc se mi tam nechce,“ řekla váhavě Viki a tiše škytla.

Max trval na svém: „Co když jsou v okolí nějaké důležité stopy?“

Zvedli se a pomalu se plížili ke schodům. Zůstali schovaní za rohem domu a vykukovali ven. Uviděli, že na schodech stojí Maxova maminka s hadicí v ruce. Proud vody už hovínko smyl a odnesl na ulici a do kanálu. Schody byly zase čisté.

Viki se zašklebila: „A je to! Co chceš řešit? Jestli tu nějaký stopy byly, jsou umytý.“ Pak dala ruce nad hlavu, zadržela dech a v duchu počítala do třiceti, aby zahnala škytavku. Pomohlo to.

Nebyl by to Max, aby neměl v záloze nějaký nápad. Vytáhl mobil a ukázal Viki fotku hovínka: „Tohle.“

Viki to pohoršilo: „Fuj. Tys to vyfotil?“

Max se ušklíbl: „No jasně. Pojď, musíme si udělat plán.“

„Plán čeho?“ zeptala se Viki a už utíkala za Maxem zpátky do jejich skrýše pod lískou.

Max si hrál na chytrého: „S přihlédnutím k velikosti toho exkrementu to byl pes, to dá rozum.“

Viki na něj vykulila své tmavé oči: „Čo to je extramet?“

„Exkrement,“ poučil ji Max, „je prostě to… hovínko.“

„Mohla to tiež byť mačka,“5 namítla Viki. Ale hned se opravila: „Teda kočka. Kočku přece nikdo nehlídá a nevodí na vodítku, ta se do zahrady dostane jedna dvě.“

5 „Taky to mohla být kočka.“

Max Viki pochválil: „To je sice dobrá úvaha, ale víš, že by tady v okolí někdo choval kočky?“

Viki se zamyslela a škytla. To bylo znamení, že začala zase přemýšlet. Max ji nechal a mezitím psal na papír jména všech psů, kteří žili v okolí a které znal. Ukázal seznam Viki, kterou mezitím škytavka přešla tak nějak sama od sebe.

„Hele, víme o pěti psech, co bydlí v okolí a chodí se každý ráno venčit kolem našeho plotu. Ferda, Hektor, Rézinka, Fousek a Ajda.“

Viki se mrkla do seznamu a vzala Maxovi tužku z ruky. Ajda je boxer a Hektor bernardýn, na ty byl ten exkra…, prostě to hovínko hrozně malý. Ty dva můžeme rovnou škrtnout.“

Max musel připustit, že má Viki pravdu: „No tak jo, to je asi pravda. Tak je škrtni.“

Viki to udělala a pak řekla: „A navíc paní Hrubá vždycky chodí s Hektorem ven s igelitovým pytlíkem a všechno po něm hned uklidí.“

Max souhlasil: „Dobře. Takže máme tři podezřelé. Ferdu, Rézinku a Fouse. Ale to není všechno. Pořád nevíme to nejdůležitější.“

Viki zvědavě protáhla: „Fááákt a cóó?“

Max si poklepal na čelo: „Uvažuj! Jak se ten špindíra dostal přes náš plot?“

Viki napadlo: „Třeba ho jeho páníček vysadil.“

Max se ale zamračil: „Jo a jak ho pak dostal zpátky? Vytáhl za vodítko? To je ale pěkná blbost. Přemejšlej, ale neškytej, prosím tě!“

„Tak jste nechali otevřenou branku,“ snažila se Viki.

Max byl ale přesvědčený, že tohle je nejspíš hodně nepravděpodobné, protože od té doby, co jim vloni vykradli sklep, dávají si všichni velký pozor, aby zavírali a zamykali, a maminka to pořád kontroluje.

Vtom Maxovi zazvonil mobil. Maminka.

„Mami, ahóój, jo jsme s Viki u nás na zahradě. Jasně, přijdeme,“ nasadil Max bezstarostný tón. Potom se otočil k Viki: „Máme jít nahoru, máma nám udělala svačinu.“

Viki ale chtěla záhadu dořešit: „A co to záhadný hovínko? Jak to s ním bude?“

Protože Maxovi už začínalo kručet v břiše a dostával hlad, Viki trochu odbyl: „To zvládneme potom. Něco vymyslím, ale musím se na to pořádně najíst. Pojď,“ vytáhl Viki za ruku na nohy.

Ještě než opustili skrýš, Max zatarasil vchod dvěma větvemi, aby nikdo nepoznal, že mají pod lískou malý bunkr. Pak oba běželi k domu.

Viki se cestou ještě zastavila: „A co když nám zítra někdo nakaká do naší skrýše?“ Max jen houknul silácky přes rameno: „To by si mohl zkusit!“

Druhý den ráno měl Max horečku. Teploměr ukázal 38 stupňů. To se mu hodilo. Zůstal v posteli a přišla babička, aby ho hlídala. Uvařila mu čaj a dala mu spolknout dva bílé prášky, které mu měly teplotu srazit. Pak si v kuchyni rozložila žehlicí prkno a začala žehlit, aby mamince trochu pomohla. Max řekl, že asi bude spát. A skutečně usnul. Zdály se mu úžasné barevné sny, které se měnily jako barevné střípky v kaleidoskopu. A byla v nich hodně Viki, která se smála a mluvila jen slovensky a Max jí vůbec nerozuměl a byl z toho zoufalý. Pořád za ní běhal s tlustým slovníkem, který sotva unesl a stejně mu byl k ničemu, protože než nalistoval neznámé slovenské slovíčko, už zase nechápal nějaké jiné a musel listovat znovu.

„Maxíku, ty už jsi vzhůru? Jak ti je?“ položila mu dlaň na čelo, aby zjistila, jestli má ještě horečku.

„Už je mi úplně fajn. Šel bych ven.“

Babička měla radost. „To budeš hodnej! Udělám ti něco k jídlu, musíš mít hlad,“ pohladila ho a zmizela.

Max se šíleně vyděsil: „Co tu děláš?“

15 „Je krásnej, co?“