Tři nesplnitelné úkoly

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Susie Bowerová

Tři nesplnitelné úkoly – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

S láskou

věnováno Jamie

„Buď zvídavý, to je ta nejlepší rada, jakou jsem kdy dostal. Poradil mi to otec. Také mi říkal: ‚Buď odvážný.‘ Myslím, že to bylo dost užitečné.“

Michael Rosen

„Všechno se vždycky zdá být nemožné, dokud to neuděláme.“

Nelson Mandela

Vypráskané narozeniny

Bimmmm…

Úder zvonu se ozvěnou odráží od kamenných hradních zdí mé komnaty. Dnes ho uslyším čtyřiadvacetkrát. Každý rok tomu tak v tenhle den bývá. Zvon ohlašuje každou celou hodinu Dne kletby.

Je jedenadvacátého prosince, den zimního slunovratu. Nejkratší den v roce, kdy je nejdéle tma. Ráno se probudíte do tmy, brzy odpoledne se začne opět stmívat a tma se táhne až do druhého dne.

Dnes mám jedenácté narozeniny.

Třesu se zimou, odhodím tenkou přikrývku a posadím se na pelest postele. Šátrám ve tmě po ohořelé svíčce na rozviklané židli. Ledovými prsty škrtnu sirkou. Chvilku se nic neděje, pak se rozhoří modrožlutý plamínek a zapálí knot. Místnost se otevře jako kniha, objeví se holé zdi a okno bez záclon. Mé pohodlné kalhoty a děravý svetr však neleží na židli, kam jsem je večer odhodila. Mračka sem určitě přišla, když jsem spala, a pověsila mi oblečení do skříně. Nikdy ani nezaklepe, proto si své věci schovávám. (Knížku, kterou čtu – Sopky – jsem ukryla pod postel.) Bačkory jsou naštěstí tam, kde jsem je včera nechala.

Otevřu vrzající dveře skříně.

Všechno mé oblečení je pryč.

„Mračko!“ křiknu. „MRAČKO!!!“

Odpoví mi jen bimbání zvonu.

Popadnu přikrývku, přehodím si ji přes ramena a zabalím se do ní. Přejdu k zamrzlému oknu a nehtem vyškrábu v ledu kukátko, abych viděla ven.

Z kamenné římsy nad oknem visí rampouchy jako ledové meče. Včera večer jsem seděla u okna celé dvě hodiny, klepala se zimou a čekala na ten pravý, kouzelný okamžik, kdy se kapající voda promění v led. Jenže Mračka přišla těsně předtím, než se to stalo, a vynadala mi, že ještě nespím. Vysvětlila jsem jí, že mám zvídavou mysl, ale ona jen ohrnula nos a bručela cosi o tom, že kdo je zvědavý, bude brzo starý.

BIMMMMMM…

Hradní nádvoří dole se třpytí jinovatkou. Cestička za ním, která se vine podél Velké zdi, leží v hlubokém stínu. Tu devět metrů vysokou hradbu nechal postavit můj otec. Táhne se kolem celého města a má nás chránit před světem Venku. Je v ní brána – zavřená jako vždycky. Na stožáru visí vlajka na půl žerdi, jako pokaždé v Den kletby. V podhradí se prostírá městečko Galena, uličky dlážděné kočičími hlavami se táhnou mezi nízkými domy, které teď tonou ve tmě a jako by se choulily před zimou. Městečko je tiché a prázdné, protože v tento den nikdo nemá vycházet z domu.

Kousek od brány je ke zdi přilepená malá kamenná budova. Je to kovárna, jejíž jediné okno září světlem žhnoucí výhně uvnitř. Lucerna zavěšená na kovovém háku před vchodem osvětluje rozvrzanou prkennou verandu. Její světlo dopadá i na popravčí špalek se sekerou, která se zlověstně leskne.

Na verandě stojí chlap jako hora, má na sobě jen kalhoty a nátělník: jeho obrovské umouněné paže napínají lano zvonu. Dech se mu v ledovém vzduchu sráží v obláčky a zcuchané prameny vlasů mu trčí na všechny strany jako elektrické výboje. Je to kovář Sam a bronzový zvon, který vyrobil jeho otec, je skoro tak velký jako on.

Silně zaťukám na okno, i když Sam je tak daleko, že to nemůže slyšet. Ale kupodivu se otočí, zvedne ruku s černou smuteční páskou a zamává mi. Gestem naznačí, že mi přeje všechno nejlepší k narozeninám. Zahřeje mě to u srdce. Kovář Sam je můj nejlepší přítel – můj jediný kamarád na celém světě.

Chlad kamenné podlahy mi už pronikl až do bačkor, takže několikrát poskočím, abych si zahřála nohy. Pak se rozletí dveře a do komnaty vpochoduje Mračka. Nese mi střevíce a dlouhé černé šaty.

„Slečno Jemimo, to vy jste tak nezdvořile ječela? Zrovna dnes, v takový den? A co ty nohy, proč tak nezpůsobně dupou?“

Mračka je rok od roku v Den kletby ještě protivnější, nabručenější a nevrlejší než obvykle a ten studený mrak, kterým jako by byla neustále obklopená, je ještě ledovější a nepříjemně vlhký. Už po tisící si přeju, abych měla normální matku a ne jakousi Mračku. Jenže moje matka zemřela právě v ten den, kdy jsem se narodila, a nahradila ji Mračka. Nejdříve jako moje chůva, pak jako vychovatelka. Klidně bych mohla být úplným sirotkem, protože můj otec je stejně většinu času zavřený ve svých komnatách.

„Mim,“ opravím ji jako vždycky. Nesnáším, když mi někdo říká „slečno Jemimo“. „A dupu proto, abych si zahřála nohy. Kde mám oblečení?“

Mračka se na mě nasupeně podívá přes silná skla svých brýlí. Dnes se ještě víc než jindy podobá černé vráně. Všichni v Den kletby nosí jen černou smuteční pásku, Mračka je však v černém od hlavy až k patě. Na krku má zavěšený černý rukávník, celý prožraný od molů, a z odřených černých bot čouhají nohy v černých punčochách. Je stejně vysoká jako já, takže mám ten její červený nos i s tou kapičkou, která jí na něm visí, přímo před sebou. Jestlipak se ta kapička taky změní v rampouch? Mračka však krátce popotáhne a kapička jí skočí zpátky do nosu, asi vděčná za to, že je zase v teple.

„Hoďte sebou, slečno Jemimo. Umyjte si obličej. A učešte si to vrabčí hnízdo!“

Hodí šaty na postel. Jsou z lesklé tenoučké látky, něco úplně jiného než moje záplatované a pohodlné oblečení, jaké běžně nosím.

„Co to je? Kde mám svoje věci?“

Mračka si zastrčí uvolněné prameny vlasů za uši a z rukávu vytáhne kapesník plný skvrn. Hlasitě do něj zatroubí, pak si sundá zamlžené brýle a upře na mě uslzené oči.

„Dnes máte jedenácté narozeniny, slečno Jemimo.“

„Já to vím,“ zabručím. „Jen ostatní ne, jak se zdá.“

Mračka mou poznámku ignoruje. Řekla bych, že ignoruje skoro všechno. „Jeho Veličenstvo,“ pokračuje zasněným a sladkým tónem, jako vždy, když mluví o otci, „si vás přeje vidět.“

„Otec? Proč?“ Otec se mi většinou vyhýbá. Někdy si říkám, jestli je to proto, že mu připomínám svou zemřelou matku.

„Zřejmě pro vás má nějaký zvláštní dárek.“ Mračka zase posmrkne, jako by dárky byly něco podezřelého.

„Dárek? K narozeninám?“ Srdce mi trochu poskočí, nohy také. „Co je to? Je to… mohl by to být…?“ Ani se neodvážím vyslovit slovo „dalekohled“ nebo „glóbus“.

„Čím dřív se umyjete a slušně oblečete,“ odsekne Mračka, „tím dřív to zjistíte.“

Voda v umyvadle je zamrzlá. Prorazím led kartáčkem na zuby. Zhluboka se nadechnu, ponořím do ní ruce, co nejrychleji si opláchnu obličej a utřu se do sepraného ručníku, který visí na háčku vedle. Pak do vody namočím kartáček a strčím si ho do pusy. Zuby mi trnou a zabolí to, jako bych kousla do ledové kostky, kterou kartáček silně připomíná.

„Pospěšte si, slečno Jemimo, a oblečte se.“

„Mim.“ Sáhnu po šatech, které leží na mém boulovitém polštáři, a zvednu je. Jsou také studené, z tenkého černého hedvábí.

„Proč si mám vzít tohle? Protože se uvidím s otcem? Nebo kvůli těm svým vypráskaným narozeninám?“

„Přestaňte tomu říkat vypráskané narozeniny a nazývejte ten den tak, jak se patří.“ Mračka nazlobeně stiskne rty. „Je to Den osudné kletby. A moc se ptáte, slečno Jemimo. Snažte se aspoň dnes chovat trochu ukázněně.“

„Já za to nemůžu, že je všude kolem tolik tajemství.“

Mračka se na mě zamračí. „Tak dost, slečno Jemimo.“

Žít v hradu plném tajemství je jako hrát si na schovávanou, která nikdy nekončí: víte, že osoba, kterou hledáte, je blízko, možná ji máte na dosah ruky, ale nikdy ji nenajdete. Zahlédnete její prchavý stín, zaslechnete tichý šepot, ale když se ji pokusíte chytit, je pryč.

Vím, že moje matka zemřela v den, kdy jsem se narodila, v Den kletby. Nevím však, jak zemřela, nebo proč. To je to první tajemství.

Otec pak nechal kolem Galeny vystavět Velkou zeď – zeď tak vysokou, že jsem ještě nikdy neviděla, co je za ní. Lidé říkají, že za ní žijí Cizáci, ale kdo to je a proč se před nimi otec uzavřel, to je další tajemství.

Jednou to zjistím. Nenarodila jsem se se zvídavou myslí jen tak pro nic za nic. Pořád se na něco ptám, ale dospělí se dokážou všelijak mazaně vyhýbat pravdivým odpovědím. Otec se jim vyhýbá tím, že se zavírá ve svých komnatách. Mračka mé otázky ignoruje nebo mi za ně vyhubuje. Ani Sam, kterému se svěřuju se vším, mi ta tajemství neobjasnil.

Navléknu si přes hlavu ty černé šaty. Sklouznou mi po těle jako ledový vodopád a dlouhá sukně se rozprostře po zemi. Strčím ruce do rukávů. Jsou dlouhé, na loktech mě škrtí, pak se rozšiřují jako zvony a plandají mi až přes špičky prstů. Šaty jsou vzadu hluboko rozstřižené. Snažím se nahmatat zip, místo něj je tam však spousta knoflíčků a háčků a mé prsty s nimi marně zápolí.

„Copak se nikdy nenaučíte troše šikovnosti?“ Mračka mi vytrhne látku z rukou a začne zapínat knoflíčky. Skoro nemůžu dýchat. „Nemáme času nazbyt. Nesmíme nechat Jeho Veličenstvo čekat.“ Mám pocit, že čím výš mi šaty zapíná, tím méně místa je v nich pro mě.

„Jsou moc malé,“ ozvu se.

„Ty šaty nejsou moc malé,“ odsekne a dál zapíná háčky a knoflíčky. „To vy jste moc velká.“

„To těžko,“ zabručím. „Jak bych mohla, když se nikdy pořádně nenajím?“

„Nebuďte drzá!“ Mračka popuzeně odfrkne a já cítím, jak mi za krk dopadla studená kapka. „Jeho Veličenstvo vás živí a šatí už dlouhých jedenáct let. Za mimořádně těžkých okolností.“

„Od Dne kletby? Teda ode Dne osudné kletby?“ Ohrnu si trumpetovité rukávy, ale marně, ihned se zase rozmotají a spadnou zpátky. „Mráčková, co se přesně stalo v Den –“

„Snad slečno Mráčková! Buďte tak laskavá.“ Podá mi střevíce. „Obujte si je.“

Šaty jsou tak dlouhé, že si nevidím na nohy. Podkasám si je a nazuju si připravené střevíce. Poprvé v životě mám na nohou boty na vysokém podpatku. Narovnám se – a málem upadnu. Všechno se se mnou zakymácí. Šaty mi svírají hrudník jako nelítostný krunýř, ruce mi zmizely v trumpetách rukávů a prsty na nohou jako by se střemhlav zabodávaly do podlahy. Už se nedivím, že dospělí vypadají tak zničeně, i když není Den kletby: protože musí nosit takové oblečení a boty! Nemůžu se dočkat, až budu mít setkání s otcem za sebou a budu se moct převléct do svých pohodlných ošuntělých hadříků.

BIMMMMMM…

To je určitě čtyřiadvacátý úder. Sam se vrátí do vedra své kovárny a bude se zase věnovat měchům a výhni.

„Prosím.“ Mračka mi podá černou pásku a já si ji navléknu nad loket.

Když dozní ozvěna posledního úderu, nastane zvláštní, zlověstné ticho, jako by celý hrad čekal, že se něco stane. A v Den kletby to něco asi nebude nic dobrého.

První den zbytku tvého života

„Vstupte.“

Z trůnního sálu se ozve otcův slabý a mrzutý hlas. Mračka si přihladí vlasy, posmrkne, narovná si sukni a popostrčí mě před sebou dovnitř. Div se v těch botách na podpatku nepřerazím, musím se zachytit jejího rukávníku, abych udržela rovnováhu. Přidušeně vyjekne a vytrhne mi ho.

Náš hrad je ze všech budov v Galeně nejstudenější a nejprázdnější. Většina komnat chátrá, je v nich zima, omítka oprýskává, okny zatéká, na zdech zůstaly světlejší obdélníky po někdejších obrazech a na holých dlaždicích podlahy prázdná místa tam, kde kdysi stál honosný nábytek. V trůnním sále je však teplo. Ve velkém krbu, kam by se pohodlně usadilo půl tuctu lidí, praskají polena a na podlaze leží měkké koberce skvostných barev.

První, po čem se ohlížím, je ten obraz. Jen se chci ujistit, že tam pořád visí. Olejomalba je popraskaná a vybledlá. Znázorňuje loď plující na širém moři. Já moře v životě neviděla, ale vím, že je přímo za Velkou zdí, protože vždycky když ležím v posteli, slyším burácení vln.

„Probuďte se, slečno Jemimo!“ Mračka mě znovu postrčí vpřed. Klopýtám po dlouhém červeném koberci, který vede ode dveří až k nevýrazně šedému trůnu.

Na něm sedí otec. Všude kolem visí zrcadla. Jejich rámy mají stejně jako trůn nevýrazně šedou barvu. Pod každým mihotavě hoří svíčka a díky té spoustě zrcadel to vypadá, jako by tu seděly desítky mých otců. I on má na rukávu černou smuteční pásku, ale jeho hedvábná vesta září jako slunce a jsou na ní vyšití cizokrajní ptáci a květiny. Otec je začtený do nějakého dopisu psaného červeným inkoustem a přitom si nakrucuje špičky světle plavého kníru. Na stolku s ohýbanými nožkami hned vedle něj leží balíček v černém krepovém papíru.

Mračka si odkašle.

„Vaše Veličenstvo…“ Když mluví s otcem, vždycky nasadí přeuctivý tón. „Vaše dcera Jemima.“ Jako by mě představovala poprvé! Udělá přehnané pukrle, až jí ty prastaré černé boty zavržou. Otec úhledně složí dopis napůl a položí ho na stolek tak, aby okraj papíru ležel přesně na hraně desky. Pak vzhlédne. Při pohledu na mé šaty překvapeně vykulí své chladné šedé oči.

„Jemimo,“ pronese, „jsi to ty?“

Přikývnu, snažím se nedýchat. Vím určitě, že kdybych se nadechla, knoflíčky odstřelí do všech stran a já z těch šatů vyletím.

„Pojď sem.“ Otec mi pokyne pěstěnou rukou s pečlivě upravenými nehty. Mračky si vůbec nevšímá, jako vždycky. Ta couvá, stále ještě v hlubokém předklonu, až skoro zmizí v černém závěsu na konci místnosti. Hledí na otce přes zamlžené brýle s tak hladovým výrazem, jako by se dívala na šťavnaté rajče.

Podkasám si sukni a klopýtám k trůnu. Zrcadla teď odrážejí desítky mě: malou holku v příliš těsných černých šatech a na příliš vysokých podpatcích. Už nevypadám jako Mim. Ale ani jako můj vysoký blonďatý otec. Určitě jsem podobná své zemřelé matce, kterou jsem nikdy neviděla. Mračka tvrdí, že otec po matčině smrti všechny její podobizny někam zamkl.

Teď na mě dlouho a mlčky hledí. Pak, jako by mu to slovo ani nešlo přes rty, řekne:

„Jemimo.“

„Ano, otče?“

„Jsem z tebe zklamaný.“

„Ale proč, otče? Neudělala jsem –“

„Ticho!“ Luskne prsty. „Mráčková mě informovala, že začínáš být divoká a neukázněná. Že mluvíš hrubě a neslušně. Že se ustavičně na něco ptáš a nevidíš si do pusy. Že se jen poflakuješ kolem kovárny s kovářem Samuelem, páchneš kouřem a jsi umouněná od sazí, nebo se povaluješ v knihovně začtená do nějaké knížky.“

„Ale já se učím, otče! Kovář mi předvádí své řemeslo, učí mě o kovech a o tom, co se z nich vyrábí. A z knih se učím o sopkách a xylofonech a… a o datlech a zelenině. Z knih čerpám nápady –“

„Knih se nenajíš,“ přeruší mě otec chladně. „A čtením nezbohatneš.“

„Svatá pravda, Vaše Veličenstvo,“ ozve se podlézavý hlas od závěsu. Otec se na Mračku podívá, jako by si jí všiml až teď.

„Smíte odejít, Mráčková.

Mračka otálí, očividně tu chce zůstat.

„Hned!“ Otec bouchne pěstí do stolku. Balíček poskočí, následuje vrzání Mraččiných bot a dveře se za ní se zaskřípěním zavřou.

Otec se zase obrátí ke mně.

„Před jedenácti lety,“ pohlédne letmo na svou černou pásku, „tvá ubohá matka, královna, zemřela v den tvého narození. Od té doby se neustále lopotím, abych tomuto hradu navrátil bohatství a ochránil Galenu před hrozbami zvenčí. Nelze ode mě očekávat, že budu ještě k tomu všemu dohlížet na tvé vzdělání. Ten úkol jsem s důvěrou svěřil Mráčkové. Měla z tebe vychovat dceru, která by jednou svému otci dělala čest. Očividně se jí to nepodařilo.“

Jeho pohled zabloudí k dopisu na stolku.

„Dnes máš jedenácté narozeniny. A já hodlám napravit to, co Mráčková zanedbala. Dnes, Jemimo, nastává první den zbytku tvého života.“

Uvažuju nad jeho slovy. „Ale to platí o každém dnu, ne, otče? Každý den je prvním dnem –“

„Ticho!“ vybuchne. „Dej si pozor na jazyk. Chovej se ke svému králi uctivě!“

Zvedne balíček. Mám sto chutí po něm sáhnout, roztrhnout papír a zjistit, co je uvnitř.

„Dospíváš, Jemimo. Je načase, aby ses přestala chovat jako malé dítě a následovala svůj osud.“

„Můj osud?“

„To, co je v tomhle balíčku,“ obrací ho v bílých rukou, „ti navždy změní život. Vezmi si ho a rozbal.“

Podá mi balíček, a já ho málem upustím, jak je těžký. Srdce mi div nevyskočí z hrudi. Roztřesenými prsty strhnu černý krepový papír.

V rukou držím kruh z nevýrazného šedozeleného kovu s ostrými výčnělky.

„Ach.“ Snažím se nedat najevo své zklamání. Když celý svůj život čekáte, až vám otec jednou dá dárek, a nakonec od něj dostanete něco úplně jiného, než jste doufali, jak dokážete zabránit tomu, abyste zklamaně neprotáhli obličej a nerozbrečeli se? Ale snažím se o to ze všech sil.

„Poklekni, Jemimo.“

Podkasám si šaty a neohrabaně si kleknu na červený koberec. Otec mi ten předmět zase vezme z rukou. Zvedne ho vysoko do vzduchu, mumlá nějaká slova, kterým nerozumím, a pak mi kruh nasadí na hlavu. Tíží mě těsně nad obočím. Mám pocit, že mi drtí hlavu, hruď, břicho i prsty na nohou zároveň.

„Povstaň, princezno Jemimo,“ vyzve mě otec.

Když pak klopýtám zpátky ke dveřím trůnního sálu a prudce je otevřu, div nesrazím Mračku. Dlouhý obličej jí zrudne. Určitě poslouchala s uchem přilepeným na dveře. Hned si všimne mé koruny.

„Vaše královská Výsosti!“ Nemotorně se ukloní.

„Přestaňte, Mračko,“ zarazím ji. „Jmenuju se Mim.“

„Ano, Vaše královská Výsosti.“

„No tak!“ Podkasám si sukni a vykročím po chodbě ke své komnatě. „Chci se převléct do svého normálního oblečení.“

Ale Mračka mě předběhne a zastoupí mi cestu.

„To ne, Vaše královská Výsosti.“

„Cože?“

„Ode dneška budete nosit tohle oblečení.“

Vytřeštím na ni oči.

„Jak vám řeklo Jeho Veličenstvo. Dnešek je prvním dnem zbytku vašeho života – života princezny.“

V puse mám najednou sucho. Otevřu ji a vydám jen jakési zasípání. Olíznu si rty. „Nechápu –“

„Jednou se stanete královnou. Kterápak královna nosí záplatované kalhoty a staré křápy? Kterápak královna se kamarádí s kovářem a je celá špinavá od sazí? Kterápak královna má nos ustavičně zabořený do knihy a plno hloupých otázek? Odteď se budete strojit jako princezna a nosit korunu, abyste nezapomněla, co vás v budoucnu čeká.“

„Chcete snad říct, že tohle musím nosit… pořád?“

„Přesně tak, Vaše královská Výsosti.“

Vytřeštím na ni oči. „K tomu mě nemůžete donutit!“

„Taková drzost!“ odfrkne uraženě. „Ale váš otec ano.“

Otočím se a klopýtám pryč, jak nerychleji mi to ty boty a šaty dovolí.

„A kampak to jdete, Vaše královská Výsosti?“

„Ven!“ křiknu.

Mračka ke mně přiskočí a chňapne mě za loket.

„To je v Den osudné kletby přísně zakázáno!“

„Co je mi po tom?“ Setřesu její ruku a škobrtám ke dveřím.

Jestli je tohle první den zbytku mého života, existuje vůbec něco, na co se ještě můžu těšit?

V kovárně

Existuje jen jediné místo, kam můžu jít.

Pajdám chodbou do kruhové haly. Jsou v ní troje dveře: jedny vedou do knihovny, druhé do podzemních žalářních kobek a těmi třetími se po sedmi schodech vchází z nádvoří do hradu. Právě tyhle otevřu, proklouznu ven a zabouchnu za sebou i za Mraččiným lamentováním. Nejistě sejdu na podpatcích po kluzkých schodech. Dole se ohlédnu na hrad s majestátním vchodem a malými obloukovými okny. Za oknem trůnního sálu nikdo nestojí, tak si zastrčím dlouhou sukni do spodních kalhot, sundám z hlavy těžkou korunu, zuju si ty hrozné boty, popadnu je zmrzlými prsty a rozběhnu se napříč nádvořím.

Naštěstí mě nikdo nevidí, protože je Den kletby, ale studené dlaždice podlah hradu nejsou nic proti zledovatělým kočičím hlavám na nádvoří, které přebíhám naboso. Vítr mi cloumá tenkými šaty, dech se mi kolem obličeje sráží v obláčky páry jako kouř. Zatnu zuby a běžím dál po cestičce podél Velké zdi. Spěchám kolem brány ke kovárně.

„STŮJ! Kdo tam?“

Strážný vysoko na Velké zdi s plechovou hlásnou troubou u úst je proti ponurému nebi jen šedým stínem. Na otcův rozkaz nahoře na zdi hlídkují dva strážní. Střídají se, obcházejí zeď a mají za úkol otvírat a zavírat bránu.

„To jsem já – Mim.“

Zeď olízne světlo hořící pochodně.

„Slečna Jemima?“ halasí strážný. „Nepoznal jsem vás v tom oblečení.“

Přikývnu a jdu dál, hlas však zaburácí znovu.

„Slečno! Proč jste tady venku v Den osudné kletby?“

„Mu-musím za kovářem.“ Za zády si stisknu palce pro štěstí. „Otec mě poslal.“

„Dobrá, slečno,“ zabručí strážný.

Kovárna je už jen pár metrů ode mě. Nohy mám úplně ztuhlé, když vyběhnu po schodech na dřevěnou pavlač. Schválně se nedívám na popravčí špalek s poskvrněnou prohlubní ve tvaru krku a na lesknoucí se sekeru. Vím, že ho nepoužili už od prvního Dne kletby, přesto mám pocit, že tam přikrčeně číhá na svou další oběť.

Vytáhnu sukni šatů z kalhot a zabuším na dveře kovárny. Otevřou se, ovane mě horký vzduch, a stojí v nich mohutná postava v těžké zástěře a rukavicích ze silné kůže. Shlíží na mě. Samovy oči jsou černé jako uhel a kůži má tmavou, osmahlou. Radostně se usměje a vzápětí zaduní jeho hlas – hluboký, jako by vycházel z důlní šachty.

„Mim, holčičko zlatá! Všechno nejlepší k narozeninám!“

Popadne mě a zatočí se se mnou dokola. V nose mě zašimrá vůně sazí, potu, horka a sladkého čaje. Sam vždycky voní domovem.

„Kde se tu bereš, Mim?“ Svraští obočí, zamračí se. „Víš, že dnes nesmíš z hradu.“

„Mu-musela jsem za tebou, Same.“ Najednou se celá třesu.

„Jsi zmrzlá jako lední medvěd! Pojď dál, ohřej se.“

Kovárnu tvoří jediná místnost, zdi jsou zčernalé od sazí a visí na nich kovové nářadí. Je tu ponk, slamník s houní a vysoká skříňka, kde Sam skladuje jídlo a věci potřebné k mytí. Většinu prostoru však zabírá výheň – obrovské cihlové ohniště, kde rudě žhne hromada uhlí a praskající plameny prskají jiskry. Sam mě postaví vedle dvou velkých kožených měchů. Odhodím boty a korunu na kamennou podlahu a natáhnu zledovatělé ruce k ohni.

„Co je tohle?“ Sam hledí na korunu.

„Ach, Same!“ Do očí se mi nahrnou horké slzy. Otřu si je hřbetem ruky. „Mračka mi sebrala moje oblečení a přinutila mě, abych si oblékla tohle – a otec řekl, že musím… že se už musím chovat jako dospělá a přijmout svůj osud – a musím nosit tu korunu – už celý život!“

Sam nic neříká.

„A… podle něj trávím až moc času s tebou!“

Sam nespouští oči z koruny. Dupnu.

„Jestli mi otec zakáže, abych se s tebou vídala, přísahám, že – že uteču Ven!“

Sam si svlékne rukavice a natáhne mohutnou ruku. Čekám pohlazení, on se však místo toho skloní a zvedne korunu, lehce jako pírko. Pak si ji přiloží ke rtům.

„Co to děláš?“

Zavrtí hlavou, po umouněné tváři mu stéká slza.

„Co je? Co se děje?“ Sam nikdy nepláče.

„Naposledy jsem tu korunu viděl před jedenácti lety.“ Chová ji v náručí, jako by to bylo malé dítě. „Byla to poslední věc, kterou táta ukoval, než –“ Polkne.

Pohladím ho po rameni. Den kletby musí být pro Sama obzvlášť těžký. Já byla tehdy novorozeně a svou matku jsem vůbec nepoznala. Kovářovi však bylo šestnáct, když mu táta zemřel, takže pro něj musela být ztráta otce šestnáctkrát horší. Vidím, jak usilovným mrkáním zahání slzy, a pak položí korunu opatrně na ponk. Vytáhne z kapsy zástěry velký, sazemi umouněný kapesník a hlučně do něj zatroubí.

„Nemá cenu vracet se do minulosti. Nikoho živého tam už nenajdeme.“ Odkašle si a přinutí se k náznaku úsměvu. „A ty máš narozeniny. Něco pro tebe mám, Mim.“

Shýbne se a otevře šuplík v ponku. Vyndá malý balíček zabalený v modrém plátně, už hodně vybledlém.

„Co je to? Dárek?“ Sam mi dosud nikdy žádný nedal. Nikdo se v Den kletby nesmí radovat nebo něco oslavovat. Právě proto je to úplně nejhorší den v roce, kdy můžete mít narozeniny.

„Rozbal si to a uvidíš.“

Sáhnu po balíčku. Je teplý od žáru výhně. Skoro ho ani nechci rozbalit, možná mám strach, že budu zklamaná stejně jako z otcova dárku. Ale tenhle je od Sama, jediného člověka na světě, který mi rozumí.

Pomalu tedy odhrnu modré plátno.

Tajemství

Ve světle výhně zazáří malá brož. Leží mi na dlani a tři písmena, která jsou do ní vyrytá, mají barvu plamenů sálajících ve výhni.

„To je pro mě?“

Hlas mi přeskočí. Sam je jediný, kdo mi říká Mim.

Krátce přikývne. „Všechno nejlepší k narozeninám, Mim.“

Přejíždím prstem po písmenech. „Je krásná. Jako by byla vyrobená z ohně.“

„Jsi blízko. Je z čistého zlata.“

„Zlato? Co to je?“

Sam se skloní nad broží a její záře mu úplně zjasní obličej. „Zlato je nejvzácnější ze všech kovů. Tenhle kousek zbyl jako jediný po tom, co…“

Najednou ho hrozně zajímá pavouk sekáč, který leze po ponku směrem k výhni. Chytí ho do svých obrovských dlaní, přenese ho k oknu a pustí na svobodu.

Připnu si brož vpředu na šaty. Hřeje mě na srdci.

„Počkej, až ji ukážu Mračce! Pak už se naučí říkat mi Mim, a ne Jemima.“

„Ehm.“ Sam se poškrábe na nose.

„Copak?“

„Nemůžeš ji vašim ukázat. Kdyby ji uviděl tvůj otec nebo Mračka, byl by to velký průšvih.“

„Ale proč?“

Sam se dívá jinam. „Už jsem ti říkal, že zlato je velice vzácný kov. Tvůj otec by ji nejspíš chtěl prodat.“

Odepnu brož a pečlivě si ji uložím do kapsy.

„Tak. Bude to má tajná brož. Nikdo se o ní nedozví.“

„Dobře,“ přikývne Sam. „A teď bys už měla jít. Jestli tě tu slečna Mráčková načapá, pořádně to schytáš. A já mám práci.“

Otočí se ke mně zády, natáhne si zase rukavice, vyndá kleštěmi něco z výhně a položí doběla rozžhavený kov na ponk. Vezme obrovské kladivo a začne do předmětu bušit. Zvuk úderů se odráží od zdí.

Jdu se podívat, co dělá. Je to mohutný řetěz, každé oko je nejméně pět centimetrů silné. Plazí se po ponku jako kovový had. Na jednom konci – do kterého teď Sam buší – je kruh velký jako psí obojek.

„Co to bude?“

Sam ustane v práci a zamračí se. „Sbohem, Mim.“

„Proč mi neodpovídáš na mé otázky?“

„Máš jich moc.“

„To proto, že otázky potřebují odpovědi – tak jako lidé potřebují přátele.“

Sam znovu svraští obočí. Ale já stejně pokračuju. „Víš, Same, otázky bez odpovědí jsou osamělé. A začnou se kroutit a vlezou do tebe, až tě z nich rozbolí břicho.“

„Přestaň s tím hloupým tlacháním, Mim!“

„Mám narozeniny, Same!“ připomenu mu. „Jen jedna malá odpověď?“

Vzdychne. „Tak copak chceš vědět?“

„Řekni mi o té koruně. Jak víš, že ji vyrobil tvůj otec?“

Odloží kladivo, vezme korunu z ponku a otočí ji vzhůru nohama.

„Tady, vidíš?“

Na obroučce se ve světle z výhně zaleskne vyražené písmeno S.

„To je zvláštní značka, kterou můj otec používal. Jeho Veličenstvo si u táty tu korunu objednalo pro své prvorozené dítě – to jsi byla ty, Mim – už několik týdnů před tvým narozením. Táta na ní pracoval ve dne v noci. Byla z nejčistšího zlata.“

„Zlata?“ Vyndám brož a porovnám ji s nevýrazným šedozeleným kovem koruny. „Ale ta není ze zlata.“

„Ne.“ Sam se zatváří unaveně a smutně. „Už ne.“

„Chceš říct, že se změnila?“

Chvíli mlčí. Pak řekne: „Změnila se v olovo v Den osudné kletby.“

„Co je to olovo?“

„Nejtěžší ze všech kovů. Kov, který je nejtěžší změnit. Je také jedovatý.“

„Ale proč –“

„Tak dost, Mim.“ Sam se zase chopí kladiva. „Odpověděl jsem na tvou otázku. Teď už upaluj zpátky.“

Zvedne kladivo k úderu do řetězu, jeho široká záda jsou jako zavřené dveře. Udělám krok k němu a popadnu ho za ruku. V očích se mu zablýskne hněvem.

„To je nebezpečné, Mim. Nikdy, nikdy, se nepleť muži do práce.“

Jenže ve mně se kupí otázky. Hrnou se mi z pusy.

„Proč je tu tolik tajemství? Kdykoli se zeptám na Den kletby, nikdo mi neodpoví nebo mi řeknou, abych mlčela nebo šla pryč. Jestli dospívám, jak mi otec a Mračka pořád tvrdí, tak jsem dost stará, abych se dozvěděla pravdu. Proč se ta koruna proměnila v olovo? Proč moje matka a tvůj otec zemřeli? Proč jsme tak chudí? Vypadá to, jako by se tenkrát, v ten Den kletby, všechno pokazilo. Bylo to proto, že jsem se narodila? Můžu za to všechno já?“

Sam se skloní a vezme mě za ramena.

„Nemůžeš za to ty, Mim. Za nic z toho.“

„Tak kdo to zavinil?“

Ozve se zabušení na dveře. Sam jde dlouhými kroky otevřít. Dovnitř vtrhne závan ledového vzduchu a s ním Mračka. Její dlouhý šedý plášť se vzdouvá, vypadá v něm jako temný vlhký mrak. Zlostně se na mě podívá.

„To jsem si mohla myslet, že vás najdu tady. Navíc v Den osudné kletby! Když moc dobře víte, že váš otec nařídil, aby nikdo v ten den nevycházel z domu.“

„Tak proč porušujete jeho zákaz vy?“ Nemůžu si odpustit být drzá. Mračka je takový morous!

„Taková drzost!“ Tváře jí zrudnou hněvem. „A vy, kováři Samueli, byste se měl stydět, že jí dovolíte, aby bosá pobíhala po kovárně.“

„Ano, slečno.“ Kovář na mě spiklenecky mrkne, Mračce to neujde.

„Dejte si pozor, kováři. Jeho Veličenstvo je toho názoru, že máte na slečnu Jem – Její královskou Výsost – špatný vliv.“ Pak se zase obrátí na mě. „Okamžitě si obujte boty. A co jste udělala se svou korunou?“

Kovář mi ji mlčky podá.

„A ještě něco, Samueli,“ pokračuje Mračka. „Jeho Veličenstvo si přeje, abyste dokončil tu –“, rychle pohlédne na mě a ztiší hlas – „tu práci co nejrychleji.“

„Ten řetěz?“ zeptám se. „S tím kruhem?“

Mračka se na mě přísně podívá. „Ještě jedna otázka a vypláchnu vám pusu mýdlem. A teď pojďte!“

„Nashledanou, Same.“ Strčím ruku do kapsy a nahmatám svou tajnou brož. Jako by mě svou září hřála do prstů.

„Nashledanou, Mim.“

„Pro vás je to Její královská Výsost, kováři Samueli!“ S těmi slovy mě Mračka vystrčí z kovárny.

Toho večera, když už ležím v posteli, mi hlavou víří stovky myšlenek, i když jim říkám, aby mi daly pokoj a nechaly mě spát. Házím sebou, neklidně se obracím, celá se třesu. Je potřeba dostat odpovědi na tolik otázek a odhalit takovou spoustu tajemství!

Co se doopravdy stalo v Den kletby?

Proč se ta zlatá koruna změnila v olověnou?

Proč máme tak málo peněz?

Venku, ve tmě před hradem se prohání vítr kolem Velké zdi a moře šumí a něco šeptá. Možná jsou ty odpovědi tam Venku, za zdí. Možná tím nejdůležitějším tajemstvím ze všech je: Kdo – nebo co – žije Venku?

Možná, že když to tajemství odhalím, najdu odpovědi na všechna další.

Hýčkám v prstech svou narozeninovou brož, její zlaté teplo hřeje jako objetí.

Zjistím to, i kdyby se Mračka a otec stavěli na hlavu. Ukážu jim, že otázky nemusí být osamělé.

Každé nějak najdu tu její odpověď.

Knihovna

Ležím na zádech na podlaze v knihovně, hledím nahoru na nebe a vdechuju zatuchlý pach knih. Znáte to, jak některá místa prostě zajímavě voní? Knihovna voní nejzajímavěji z celého hradu.

Kamenné dlaždice jsou studené a tvrdé, tak jsem si podložila záda knihou Sopky. Knihovna je vlastně věž, kulatá věž, jejíž zdi se směrem vzhůru zužují. Do nich jsou zasazené kruhové police s knihami, nad sebou, výš a výš. Je to jako být uvnitř obráceného dalekohledu. Úplně nahoře je kruh oken a nad nimi skleněná vypouklá střecha.

Nikdo sem nechodí, jen já. Otce a Mračku staré zaprášené knihy nezajímají. A tyhle knihy jsou nesmírně zaprášené, protože knihovnu nikdo neuklízí, takže všude visí pavučiny a každou chvíli po kamenné podlaze přeběhne nějaký chlupatý pavouk a spěchá se schovat do tmy za knihami.

Když mě od čtení už bolí oči, lehnu si takhle na záda a hledím skleněnou střechou na svět Venku. Plují tam mraky různých tvarů; někdy jsou bílé jako vata, někdy růžové jako Mraččin nos, někdy šedé jako ovčí srst. V noci se tenký stříbrný srpek měsíce změní ve velké kolo sýra a hvězdy září jako maličké dírky v černém sametu. Někdy nad střechou plují racci, které sem zavál vítr, křičí a naříkavými hlasy si vyprávějí své příběhy o moři. Za bouřlivých dnů moře mlaská a vlny se tříští. Četla jsem knihu Vlny: Příběh oceánu. Jaképak by to asi bylo uvidět oceán na vlastní oči?

Kamenná podlaha je zkrátka moc studená, i když ležím na Sopkách. Vyskočím a masíruju si zadek. Olověnou korunu a boty na podpatku jsem pohodila do kouta hned, když jsem vešla. Vrátím Sopky na jejich místo na polici, mezi Sloučeniny a Svět.

Knihy na dolních policích jsem už probrala. Jsou totiž seřazené abecedně podle názvu. Knihy s názvem začínajícím písmenem A najdete úplně nahoře, skoro u stropu, písmeno M je uprostřed a dole jsou poslední písmena abecedy. Takže vím něco o věcech začínajících na V – vázách, vlcích a vozech – hodně o zebrách, zámcích a zelenině a skoro všechno o zoologii, žábách a žehličkách. Kéž by Samovi dovolili chodit do hradu! Dosáhl by na knihy na horních policích a mohl by mi je podat. Jenže říká, že tu není vítaný. Myslím, že na dospívání je dobrá jedna věc: jednou budu dost vysoká na to, abych dosáhla na knihy o mracích a medvědech a netopýrech a ovoci.