Ema a její
kouzelná ZOO
Ztřeštěné slůně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Amelia Cobb

Ema a její kouzelná ZOO – Ztřeštěné slůně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nejdřív vykoukl konec maličkého chobotu a zavětřil. Potom se ozvalo veselé zatroubení a z bedny se nedočkavě vyhrnulo slůně. Když uvidělo neznámé lidi, zarazilo se a zvědavě si je prohlíželo velkýma hnědýma očima.

Se zvláštním poděkováním Natalii Dohertyové

Pro Barb a Neila s láskou

Kapitola jedna

Monty zlobí

Ema Parkerová pokrčila nos a pevně zavřela oči. „Hep-čííí!“ kýchla, když ji v nose zašimral prach. „Hep-čííí!“

Právě v Záchranné zoo hrabala ve výběhu pro koaly listí s vůní máty. Všude kolem ní vyrůstaly z prašné, kamenité půdy vysoké zelené stromy. Pokaždé když pohnula hráběmi, zvedl se do vzduchu obláček prachu – a přímo jí do nosu!

Když se větve nad její hlavou zatřásly, Ema vzhlédla! Na stromě kousek od ní trůnila Matilda, jedno z koalích mláďat. Ema si pomyslela, že se svojí hebkou šedou srstí, rozkošným černým čumáčkem a velkýma ochmýřenýma ouškama patří k nejroztomilejším zvířatům v zoo. Ale právě teď Matilda nevypadala ani trochu roztomile – vypadala naštvaně!

Koala hlasitě zapištěla a vzápětí mezi listy vykoukl Monty a seběhl po kmeni stromu. Dole vyplázl na Matildu jazyk a vyskočil Emě na rameno.

„Monty!“ pokárala Ema maličkého lemurka. Monty byl její nejlepší kamarád. Byl tak mrňavý, že jí mohl klidně sedět na rameni. A hlavně to byl pořádný neposeda, který moc rád zlobil ostatní.

Matilda znovu rozzlobeně zapištěla a Ema zvedla oči právě včas, aby viděla, jak se nadýchaná koalí kulička mračí na Montyho. Zahihňala se. Milovala společnost svých zvířecích kamarádů, i když měli špatnou náladu!

Ema měla obrovské štěstí – bydlela totiž v Záchranné zoo! Majitelem zoologické zahrady byl její prastrýček Horác, který věděl o zvířatech skoro úplně všechno. Ema ho nevídala moc často, protože většinu roku cestoval po světě a hledal zvířata, která potřebují pomoc! Kdykoli někde našel tvora v nesnázích nebo bez domova, přivezl ho do Záchranné zoo! Emina maminka Lucy byla veterinářka a společně s Emou bydlely v domku na kraji zoologické zahrady.

Matilda zavrtěla chlupatou hlavu a znovu na Montyho rozčileně vyštěkla. Ema se usmála. „Máš pravdu, Matildo,“ souhlasila. „Monty je ten nejzlobivější lemur na světě.“

To, že Ema bydlela v zoologické zahradě, bylo trochu zvláštní, ale ta druhá věc byla ještě zvláštnější. Zvířata totiž rozumějí tomu, co si lidé povídají, a sama na ně pořád mluví! Ale jen pár lidských šťastlivců jim rozumí a dokáže si s nimi povídat zpátky. Ema byla jednou z nich. Od svých šestých narozenin rozuměla každému zavrčení, zachrochtání, zavřeštění a zařvání, které se v zoo ozvalo! Ale o tomhle tajemství nemohla nikomu říct – dokonce ani své rodině.

„Co jsi provedl tentokrát, Monty?“ zeptala se, když se k ní lemurek přitulil.

„Nezlobil jsem, Emo,“ bránil se Monty rozmrzele. „Jen jsem chtěl vyzkoušet to zvláštní listí, co jí Matilda. Vypadá tak svěže a šťavnatě a tak krásně voní. Ale sotva jsem do něj jednou kousl, musel jsem ho vyplivnout. Chutnalo příšerně!“

„Och, Monty!“ Ema si povzdychla. „To jsou listy eukalyptu a pro většinu zvířat jsou jedovaté! Mohlo ti po nich být strašně špatně. Matilda je může jíst, protože koalové mají speciální žaludek, který je před jedem chrání. Jen se tě snažila varovat.“ Usmála se na Matildu. „Díky,“ pronesla vděčně. „Není divu, že ses na Montyho zlobila!“

Matilda pokývala chundelatou hlavou a něco zabručela.

„Ne, určitě to už znovu neudělá!“ odpověděla Ema. „Že ne, Monty?“

Monty doširoka vykulil své velké zlaté oči a zavrtěl hlavou. „Radši zůstanu u banánů. A jablek. A možná taky oříšků… a slunečnicových semínek…“

Když začal vyjmenovávat všechny druhy potravin, které měl rád, Ema se rozesmála. Monty byl sice maličký, ale s obrovskou chutí k jídlu!

Najednou Matilda nahoře na stromě překvapeně vykřikla a začala nadšeně brebentit.

„Co se děje?“ zeptala se Ema zvědavě.

„Podíváme se!“ zašvitořil Monty a mrštně vyšplhal zpátky na strom. Ema se rychle chytila spodních větví a vytáhla se k místu, kde seděla Matilda. Neuměla po stromech lézt tak dobře jako koalové nebo Monty, ale stejně byla nejlepší ze třídy. Natrénovala to, když si hrála se svými zvířecími kamarády.

Když se podívala skrz listy přes dřevěný plot výběhu, spatřila, že bránou zoologické zahrady pomalu projíždí jasně žlutý džíp. Byl celý zaprášený, s velkými zablácenými koly, a vypadalo to, že má za sebou dlouhou cestu. Zadní část džípu byla otevřená a plochá, bez střechy a sedadel, a stála na ní veliká dřevěná bedna.