Přeložila:

ZDENKA LIŠKOVÁ

E L James: Freed

Vydání první

Copyright © Fifty Shades Ltd. 2011, 2021

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2471. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Freed vydaného nakladatelstvím

Arrow Books, Velká Británie v roce 2021

Český překlad © 2021 Zdenka Lišková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Erika Mitchell and Brittany Vibbert/Sourcebooks

Cover photographs Erika Mitchell, Brittany Vibbert

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1701-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1702-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

E L JAMES

FREED

PADESÁT ODSTÍNŮ SVOBODY POHLEDEM CHRISTIANA GREYE

Pro Evu a Sue.

Děkuji, děkuji a ještě jednou děkuji

za všechno, co pro mě děláte.

A pro Catherine.

Jsme superženy.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji:

Dominique Raccahové a jejímu oddanému týmu v Sourcebooks za to, že mě v mém novém domově přivítali s takovou vřelostí a nadšením, a za to, že na této knize odvedli tak skvělou práci.

Mé redaktorce Anne Messitteové za to, že mě opět takovou grácií provázela chaosem, který představuje Christian Grey.

Kathleen Blandinové za beta čtení a za to, že se postarala o mé webové stránky. Ruth Clampettové, za beta čtení a za tvé laskavé a neustálé povzbuzování. Debře Anastasiové za maratony psaní a slova podpory – nakonec jsme to zvládly!

Crissy Maierové za rady ohledně policejních postupů. A Amy Broseyové za její tvrdou práci na rukopisu.

Becco, Bee, Belindo, Britto, Jado, Jill, Kellie, Kelly, Leiso, Liz, Noro, Rachel, QT a Taylor – dámy, jste všechny úžasné a jste mým útočištěm. Děkuji vám také za amerikanismy. Neustále mi připomínáte, že patříme ke čtyřem velkým národům, které se dělí o společný jazyk.

Vanesso, Emmo, Zojo, Crissy – za to, že jste tak skvělé kamarádky a zastánkyně sociálních sítí.

Všem úžasně nápomocným knižním blogerkám, kterých je příliš mnoho na to, abych je vyjmenovala! Vážím si vás a děkuji vám za všechno, co pro mě a pro autorskou komunitu děláte.

Philippě a všem spojencům na sociálních sítích, kteří mě posilují a podporují. Moc vám děkuji.

Dámy z Bunkru 3.0, jste skvělé.

A všem přátelům z mého knižního světa za to, že jsou pro mě neustálým zdrojem inspirace a oporou. Vy víte, koho tím myslím; jen doufám, že se nám někdy v blízké budoucnosti podaří setkat osobně.

Julie McQueenová, děkuji za veškerou podporu a vše, co pro mě a se mnou děláš.

Val Hoskinsová. Moje agentko. Moje přítelkyně. Je úžasné mít tě na své straně. Děkuji ti za všechno.

Nialle Leonarde, děkuji ti za prvotní opravy, šálky čaje, vytrvalou podporu a především za tvou lásku.

A mým dvěma krásným chlapcům – moje láska k vám mě někdy až dojímá. Jste moje radost. Děkuji vám, že jste tak úžasní mladí muži, ve kterých mám oporu. (A Mladší, tobě děkuji za veškerou pomoc při hře pokeru!)

A mým čtenářům děkuji, že jste na mě počkali.

Tato kniha mi trvala mnohem déle, než jsem zamýšlela,

ale doufám, že se vám líbila.

Byla pro vás.

Děkuji vám za všechno, co jste pro mě udělali.

NEDĚLE, 19. ČERVNA 2011

Toneme v postkoitální blaženosti pod lampičkami z růžového papíru, obklopeni lučním kvítím a mihotavými odrazy světla v trámoví. Tisknu Anastasii k sobě a můj dech se pozvolna zklidňuje. Leží na mně, tváří se opírá o můj hrudník a její dlaň spočívá na mém srdci. Temnota se krčí v koutě uvězněná mým lapačem snů… mou snoubenkou. Mou láskou. Mým světlem.

Mohl bych být šťastnější?

Vrývám si tu scénu do paměti: loděnici, uklidňující šplouchání vody, květiny, světla. Zavírám oči a snažím se zapamatovat si, jaké to je svírat v náručí ženu, vnímat její váhu, její pomalý dech, její nohy propletené s mýma. Do nosu mi proniká vůně jejích vlasů, která zahání mé obavy a obrušuje mi hrany. Tohle je moje šťastné místo. Doktor Flynn by na mě byl pyšný . A tahle nádherná ženská souhlasila, že si mě vezme. Se vším všudy. Řekla to znovu.

„Můžeme se vzít zítra?“ zašeptám v blízkosti jejího ucha.

„Hmm.“ Její hrdelní odpověď mi jemně zavibruje na kůži.

„To má být ano?“

„Hmm.“

„Nebo ne?“

„Hmm.“

Usměju se. Je tak unavená. „Slečno Steeleová, nevyjadřujete se poněkud protichůdně?“ Ucítím, jak v odpovědi povytáhne koutky úst, a tak se zasměju, sevřu ji pevněji a políbím ji do vlasů. „Rozhodnuto, Vegas, zítra.“ Zvedá hlavu. S přivřenýma očima vypadá v měkkém světle lampiček velmi ospale a zároveň velmi spokojeně.

„Myslím, že naši by z toho nebyli zrovna nadšení.“ Znovu si opírá hlavu a já ji pohladím po nahých zádech. Vychutnávám si teplo její hebké kůže.

„Co bys teda chtěla, Anastasie? Vegas? Velkou svatbu se vší parádou? Pověz.“

„Velkou ne. Jenom pro přátele a rodinu.“

„Tak jo. Kde?“

Pokrčí rameny a mně dochází, že o tom ještě ani nepřemýšlela.

„A nemohli bychom to udělat tady?“ navrhuju.

„U vašich? A nevadilo by jim to?“

Uchechtnu se. Grace by po takové příležitosti okamžitě skočila. „Moje matka by byla v sedmém nebi.“

„Tak dobře, klidně tady. Jsem si jistá, že to naši uvítají.“

Stejně jako já.

Pro jednou jsme se na něčem shodli. A bez hádky.

Je to další poprvé?

Jemně ji pohladím po vlasech rozcuchaných po našem vášnivém milování. „Takže jsme si řekli místo, teď ještě čas.“

„To bys měl asi probrat s mámou.“

„Hmm. Má na to měsíc, víc ne. Chci tě tak moc, že dýl čekat nevydržím.“

„Christiane, vždyť mě máš. A už pěknou chvilku. Tak jo – ať je to měsíc.“ Zlehka mi přitiskne rty na prsa a já si s povděkem uvědomuju, že temnota dál dřímá. Pouhá Anina přítomnost ji dokáže udržet na uzdě.

„Radši už půjdeme. Nechci, aby nás tady nachytala Mia jako posledně.“

Ana se zasměje. „No jo vlastně. To bylo o fous. Moje první šukání za trest.“ Konečky prstů mi přejede po čelisti a já se i s ní přetočím a vmáčknu ji do měkkého koberce pod námi.

„Ani mi to nepřipomínej. To jsem se moc nepředvedl.“

Zvlní rty v ostýchavém úsměvu a v očích jí zasvítí pobavení. „Náhodou, na šukání za trest to celkem ušlo. A za to jsi mi pak vrátil kalhotky.“

„To je pravda. Byla to férová výměna,“ uchechtnu se při vzpomínce, a než se zvednu, letmo ji políbím. „Pojď, oblékni si kalhotky a půjdeme se podívat, jak skončila oslava.“

ZAPÍNÁM JÍ smaragdově zelené šaty a přes ramena jí přehazuju své sako. „Připravená?“ Zaplétá si prsty do mých a společně se vydáváme ke schodišti vedoucímu do přízemí. Ještě zaváhá a ohlédne se po našem květinovém ráji, jako by si ho chtěla vrýt do paměti. „Co se stane s těmi lampičkami a květinami?“

„Neboj. Zítra se tu zastaví květinářka a všechno to rozebere. Odvedla skvělou práci. Květiny ještě poslouží v domově seniorů.“

RODINA JE zalezlá v herně a týrá karaoke. Kate s Miou rádoby tančí a zpívají We Are Family, zatímco naši jim dělají publikum. Myslím, že jsou všichni lehce pod parou. Elliot sedí rozvalený na gauči, srká pivo a pobrukuje si s nimi text.

Kate zahlédne Anu a gestem si ji přivolává k mikrofonu. „Ty kráso!“ zapiští Mia mimo text písničky. „Zírejte na ten kámen!“ Zvedá Aně ruku a obdivně hvízdne. „Christiane Greyi, ty ses nám vyslovil!“

Ana se na ni ostýchavě usměje. Kate s matkou se k nim nahrnou, aby společně obdivovaly zásnubní prsten za zvuků pochvalných zvolání. Cítím, jak mi rostou křídla.

Jo. Aně se líbí. A jim taky.

Dobrá práce, Greyi.

„Můžeš na slovíčko, Christiane?“ ozve se Carrick a s pochmurným výrazem v obličeji se zvedá.

Teď?

Tváří se neoblomně a gestem ruky mě vyzývá, abychom opustili místnost.

„Hmm. Jasně.“ Koutkem oka střelím po Grace, ale ta se mému pohledu záměrně vyhýbá.

Řekla mu o Eleně?

Kruci. Doufám, že ne.

Následuju ho k pracovně, kde mě vybídne, abych vstoupil, a zavírá za námi dveře.

„Tvoje matka mi o tom řekla,“ oznamuje mi bez okolků.

Podívám se na hodiny – je 0:28. Příliš pozdě na takový rozhovor… a to doslova. „Tati, jsem unavený –“

„Ne. Téhle konverzaci se nevyhneš.“ Má přísný hlas a jeho oči za skly brýlí jsou jako špendlíky. Je naštvaný. Hodně naštvaný.

„Tati –“

„Ticho, synu. Teď mě dobře poslouchej.“ Sedá si na okraj stolu, sundává si brýle a čistí je hadříkem, který vyndal z kapsy. Stojím před ním jako mnohokrát v minulosti a cítím se, jako by mi znovu bylo čtrnáct a vyloučili mě ze školy – už zase. Rezignovaně se zhluboka nedechnu, s hlasitým povzdechem si opírám ruce v bok a čekám na jeho výlev.

„Tvrdit, že jsem zklamaný, je slabé slovo. To, co provedla Elena, je trestný čin.“

„Tati –“

„Ne, Christiane. Buď tak laskav a nech mě domluvit,“ pokárá mě pohledem. „Zaslouží si kriminál.“

Tati!

Odmlčí se a znovu si nasadí brýle. „Nejvíc mě ale zklamaly tvoje lži. Pokaždé, když jsi opouštěl tento dům pod falešnou záminkou, že se jdeš učit s kamarády – s těmi, které jsme nikdy neviděli –, ses tahal s tou ženskou.“

Kristepane!

„Jak máme po tom všem vědět, kdys nám lhal a kdys mluvil pravdu?“ pokračuje.

Pro boha živýho. To snad nemyslí vážně. „Můžu už něco říct?“

„Ne. Nemůžeš. Pochopitelně to dávám za vinu sobě. Měl jsem za to, že jsem ti vštípil nějaké morální zásady. Ale teď pochybuju, jestli jsem tě vůbec něco naučil.“

„To bylo řečnické zamyšlení, viď?“

Na mou uštěpačnou poznámku nereaguje. „Ona byla vdaná a tys na to nebral žádný ohled. A zakrátko se sám oženíš –“

„S Anastasií to nemá nic společného!“

„Neopovažuj se na mě zvyšovat hlas,“ zasyčí tak jedovatě, že okamžitě zmlknu. Myslím, že jsem ho ještě nikdy neviděl ani neslyšel tak dopáleného. Je to dost alarmující. „S ní to má naopak společného vše. Chystáš se té mladé ženě slíbit svou oddanost,“ řekne poněkud mírněji. „Všechny jsi nás překvapil. Já jsem na tebe moc pyšný. Ale mluvíme tady o svátosti manželské. Pokud ji nehodláš respektovat, nemáš v manželství co pohledávat.“

„Tati –“

„Pokud hodláš přistupovat lehkovážně k manželským slibům, které už brzy složíš, je potřeba, abys vážně uvažoval o uzavření předmanželské smlouvy.“

Prosím? Zvedám ruce, abych ho umlčel. Tohle už přehání. Vždyť jsem dospělý, proboha. „Anu do toho netahej. Není to žádná sprostá zlatokopka.“

„Já přece nemluvím o Aně.“ Zvedá se a přistupuje ke mně. „Mluvím o tobě. O tom, jak dostojíš svým povinnostem. O tvé mravnosti a spolehlivosti. O tvé schopnosti obstát v manželství!“

„Sakra, tati, bylo mi patnáct!“ rozkřiknu se na něj. To už jsme těsně u sebe a zlostně na sebe zíráme.

Proč ho to tak sebralo? Vím, že jsem pro něj byl odjakživa jenom zklamáním, ale ještě nikdy mi to nedal tak jasně najevo.

Zavírá oči a v prstech si stiskne kořen nosu. Mimoděk si uvědomuju, že ve stresu dělám to samé. Je to gesto, které jsem od něj okoukal, ale jinak představuju jablko, které padlo hodně, opravdu hodně daleko od stromu.

„Máš pravdu. Byl jsi zranitelné dítě. Dítě, které nechápalo, že se na něm Elena dopouští strašné ohavnosti. Ale bohužel jsi to nepochopil ani později, protože ses s ní dál stýkal nejen jako s rodinnou známou, ale i pracovně. Oba jste nám celé ty roky lhali. A to mě trápí nejvíc.“ Jeho hlas pozvolna klesá. „Byla to blízká kamarádka tvé matky. Mysleli jsme, že je to dobrá přítelkyně. A přitom… Musíš s ní přerušit veškeré obchodní styky.“

Zatraceně, Carricku.

Mám chuť mu říct, že ze mě Elena dostala to nejlepší a že bych se s ní přestal stýkat už dávno, kdybych si myslel něco jiného. Ale vím, že by to bylo zbytečné. Neposlouchal mě, když mi bylo čtrnáct a já měl problémy ve škole, tak proč by mě poslouchal teď?

„Už jsi domluvil?“ procedím trpce mezi zuby.

„Přemýšlej o tom, co jsem ti řekl.“

Otáčím se k odchodu. Už jsem toho slyšel dost.

„Zamysli se nad tou předmanželskou smlouvou. V budoucnu by ti mohla ušetřit spoustu trápení.“

Ignoruju ho. Opouštím pracovnu a rázně za sebou zavírám dveře.

K čertu s ním!

Grace stojí v hale.

„Proč jsi mu to říkala?“ štěknu na ni, ale Carrick mě následuje ven, takže mi Grace neodpoví. Jenom ho propíchne mrazivým pohledem.

Jdu pro Anu. Pojedeme domů.

S náladou pod psa následuju kvílení do herny, kde spatřím, jak Elliot společně s Anou kráká do mikrofonu Ain’t No Mountain High Enough. Kdybych nebyl tak vytočený, zasmál bych se. Elliotovo falešné skřehotání se skutečně nedá nazvat zpěvem a bohužel zcela přehlušuje Anin melodický hlas. Naštěstí se skladba blíží ke konci, takže jsem ušetřen nejhoršího.

„Myslím, že se Marvin Gaye a Tammi Terrellov á obracejí v hrobě,“ poznamenám suše, když dozpívají.

„A já měl dojem, že jsme to ztvárnili vážně dobře,“ namítne Elliot a teatrálně se uklání Mie a Kate, které jim se smíchem a přehnaným nadšením tleskají. Rozhodně jsou všichni namazaní. Ana se culí, trochu se červená a moc jí to sluší.

„Jedeme domů,“ oznamuju jí.

Ihned zvážní. „Právě jsem se domluvila s tvou mámou, že tady přespíme.“

„Vážně? Tak najednou?“

„Ano. Už nám přinesla věci na spaní. A já se těšila, že se vyspím ve tvém pokoji.“

„Zlato, doufala jsem, že tu zůstanete,“ ozve se prosebně matka ze dveří. Carrick stojí hned za ní. „Kate s Elliotem tu taky přespí. Líbí se mi, když vás mám všechny pod jednou střechou.“ Natáhne se a sevře mi ruku. „Zvlášť, když jsme o tebe málem přišli.“

Spolknu tichou kletbu a snažím se udržet nervy na uzdě. Moji příbuzní jsou zjevně neteční vůči napětí, které by se tady dalo krájet. U Elliota mě to ani nepřekvapuje, ale od Mii bych přece jen čekal trochu víc důvtipu.

„Zůstaňte, synu. Prosím.“ Otcovy oči se do mě propalují, ale jeho výraz je laskavý. Jako by mi před chvílí neřekl, že jsem pro něj totálním zklamáním.

Znovu.

Nevšímám si ho a odpovídám matce. „Dobře.“ Ale jenom proto, že se na mě Ana dívá tak úpěnlivě. A taky vím, že kdybych odešel s touhle náladou, úplně bych ten krásný den zazdil.

Ana mě s úlevou obejme. „Děkuju,“ zašeptá. Usměju se na ni a temná mračna nad mou hlavou se protrhávají.

„Jsi na řadě, tati.“ Mia vrazí Carrickovi do ruky mikrofon a táhne ho před obrazovku. „Poslední song!“

„Postel,“ řeknu Aně a není to prosba. Pro dnešek už jsem se rodiny nabažil dost. Ona přikývne a já si s ní proplétám prsty. „Dobrou noc, všem. Děkuju za oslavu, mami.“

Grace mě obejme. „Ty víš, že tě milujeme. Jenom pro tebe chceme to nejlepší. Udělal jsi nám velkou radost. Jsme tak šťastní, že jsi tu s námi.“

„Jasně, mami. Díky.“ Letmo ji políbím na tvář. „Jsme unavení. Půjdeme si lehnout. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Ano. Děkuju,“ řekne a krátce ji sevře v náruči. Beru Anu za ruku a odcházím zrovna ve chvíli, kdy Mia vybere Carrickovi Wild Thing.

Nemusím slyšet všechno.

ROZSVĚCÍM, zavírám dveře pokoje a beru Anu do náruče. Potřebuju trochu lidského tepla, abych se pokusil dostat z hlavy Carrickova ostrá slova.

„Copak? Děje se něco?“ zamumlá. „Jsi nějaký zamračený.“

„Jsem naštvaný na tátu. Ale to není nic nového. Pořád se mnou jedná jako s  malým klukem.“

Sevře mě o něco pevněji. „Tvůj otec tě miluje.“

„Skutečně? Dnes se ve mně hodně zklamal. Opět. Nechme toho, nechci se o tom bavit.“ Políbím ji na temeno hlavy a ona ji zakloní, aby na mě viděla. Z očí jí sálá soucit a porozumění a já vím, že se ani jeden z nás nechce bavit o Eleně… paní Robinsonové.

V duchu se vracím k tomu, jak Grace dnes večer vyhodila Elenu z domu. Tvářila se při tom jako bohyně pomsty. Zajímalo by mě, co by dělala, kdyby mě tady v minulosti načapala s nějakou holkou. Najednou se mě zmocňuje stejné pubertální vzrušení jako minulý víkend, když jsme se s Anou vplížili do mého pokoje během maškarního plesu.

„Už zase mám dívku ve svém pokoji,“ usměju se.

„A co s ní hodláš dělat?“ napodobí mě svůdně.

„Hmm. Všechno, po čem jsem v pubertě toužil.“ Ale nešlo to. Protože jsem nesnesl ničí doteky. „Teda, pokud nejsi moc unavená.“ Zlehka jí přejedu hřbety prstů po hraně čelisti.

„Christiane. Jsem vyčerpaná. Ale zároveň nadšená.“

Ach, kotě. Letmo ji políbím a smiluju se nad ní. „Možná bychom měli jít spát. Byl to dlouhý den. Pojď, uložím tě do postele. Otoč se.“

Ona poslechne a já jí rozepínám šaty.

MOJE SNOUBENKA vedle mě usíná a já píšu Taylorovi a žádám ho, aby nám zítra ráno přivezl čisté oblečení z Escaly. Přisouvám se blíž k Aně a pozoruju její profil. Žasnu nad tím, jak rychle usnula… a že řekla ano.

Budu pro ni dost dobrý?

Zvládnu vůbec být manželem?

Zdá se, že o tom můj otec pochybuje.

S povzdechem se otáčím na záda a zírám do stropu.

Dokážu mu, že se mýlí.

Vždycky na mě byl přísný. Víc než na Elliota a Miu.

Bastard. Ví, že jsem ďáblovo sémě. V duchu si přehrávám jeho dnešní proslov a přitom pomalu usínám.

Ruce nahoru, Christiane. Tatínek se tváří vážně. Učí mě skákat do bazénu. To je ono. A teď si zaklesni prsty za okraj bazénu. Dobře. Nahrb se. Tak je to správné. A teď se odrazíš. Padám. A padám. A padám. A šplouch. Do studené čisté vody. Je modrá. Klidná. Tichá. Ale nafukovací rukávky mě vytáhnou nahoru a já se podívám na tatínka. Podívej, tati, podívej. Jenže na něj skočí Elliot a oni padají na zem. Tatínek ho polechtá a Elliot se směje. A směje. A směje. A tatínek mu dává pusu na břicho. Mně to nedělá. Já to nemám rád. A jsem ve vodě. Chci být venku s nimi. S tatínkem. Stojím mezi stromy. Dívám se na Miu a tatínka. Tatínek ji lechtá a ona se směje. Vykroutí se mu a skočí na něj. On ji vyhodí do vzduchu a zase ji chytí. A já stojím mezi stromy a jsem sám. Dívám se. Chci taky. Hezky to tu voní. Jako jablka.

„Dobré ráno, pane Greyi,“ zašeptá Ana, když otevřu oči. Oknem se dovnitř prodírá ranní slunce a já se pnu kolem Any jako vinná réva. Stačí pohled na ni a neurčitý pocit nostalgického splínu, který nepochybně vyvolal můj sen, pomalu odeznívá.

„Dobré ráno, slečno Steeleová.“ Navzdory tomu, že má na sobě Miino triko I ♥ Paris, jí to neuvěřitelně sluší. Pokládá mi dlaň na tvář. Oči jí září a rozcuchané vlasy se jí v ranním světle lesknou. Palcem mi přejede po strništi na bradě.

„Dívala jsem se, jak spíš.“

„Nepovídej.“

„A taky na můj překrásný zásnubní prsten.“ Natáhne ruku a zavlní prsty. Diamant zachytí světlo a odrazí drobné duhové odlesky na staré filmové a kickboxerské plakáty na stěnách.

„Podívej!“ zvolá. „To je znamení.“

Dobré znamení, Greyi. Doufejme.

„Už ho nikdy nesundám.“

„To je dobře,“ souhlasím a p řevracím se na ni. „Jak dlouho jsi mě sledovala?“ Nosem přejedu po jejím a krátce ji políbím.

„Počkej,“ vzepře se a zatlačí mi na ramena. Okamžitě pocítím zklamání, jenže ona mě přetočí na záda a obkročmo mi obepne boky. Když se narovná, přes hlavu si přetáhne tričko, které jedním plynulým pohybem odhodí na podlahu. „Napadlo mě, že bych ti udělala takový budíček.“

„Aha?“ Můj penis i já se zaradujeme.

Než se stihnu obrnit proti jejímu doteku, skloní se a vtiskne mi jemný polibek na hruď. Její vlasy se kolem nás zavlní a vytvoří kaštanové útočiště, ze kterého na mě vykouknou zářivě modré oči.

„Začnu tady.“ Znovu mě políbí.

Prudce se nadechnu.

„Pak se přesunu sem dolů.“ Špičkou jazyka mi na hrudní kosti naznačí zvlněnou stezku.

Ano.

Temnota zůstává zticha, umlčená bohyní nade mnou nebo mým nenasytným chtíčem. Netuším, co to ovlivňuje víc.

„Chutnáte vážně dobře, pane Greyi,“ vydechne mi na kůži.

„To rád slyším,“ poznamenám chraplavě.

Znovu mě olízne a lehce mě štípne zuby těsně pod žebry, zatímco se její prsa třou o můj podbřišek.

Ach!

Ještě jednou, dvakrát, třikrát…

„Ano!“ Chytám ji za kolena a sevřu je. Už se mi zrychluje dech. Ale zavrtí se mi na slabinách, takže ji pouštím a ona se zvedá. Nechává mě čekat. A toužit. Předpokládám, že si mě vezme, protože je připravená.

Já jsem připravený.

Sakra, jsem rozhodně připravený.

Jenže ona se posouvá ještě níž. Líbá mě n a břiše, jazykem vklouzne do mého pupku a drobnými polibky klesá níž po šťastné stezce. Znovu mě štípne a já to ucítím přímo v rozkroku.

„Ach!“

„Tady jsi,“ zašeptá. Lačně si prohlédne můj pulsující klín a pak se na mě podívá s koketním úsměvem. Sleduje mě a zároveň si mě pomalu bere do úst.

Bože.

Pohybuje hlavou nahoru a dolů, zuby nechává schované za rty a pokaždé mě vtáhne o něco hlouběji. Dávám jí vlasy stranou, abych si mohl nerušeně užívat výhled na svou budoucí ženu, jejíž rty se svůdně vlní kolem mého penisu. Napínám svaly na zadku a zvedám boky v touze dostat se dál. Ona mou výzvu přijímá a pevně mě sevře v ústech.

Silněji.

Ještě víc.

Ach, Ano, jsi dokonalá bohyně.

Ona zrychluje a já zavírám oči. Ve vlasech jí sevřu ruku v pěst.

V tomhle nemá konkurenci.

„Jo,“ vymáčknu ze sebe se zatnutými zuby a vnímám jenom stoupání a klesání její nádherné pusy. Vím, že se každou chvíli udělám.

Jenže ona z ničeho nic přestane.

Sakra. Ne! Otvírám oči a uvědomuju si, že nade mnou mění polohu a pomalu, pomalinku dosedá na můj tepající penis. Z hrdla se mi vydere táhlý sten, doprovázející každý centimetr vzájemně dobytého území. Vlasy jí ve vlnách stékají na obnaženou hruď a já se natáhnu, abych ji polaskal. Palci hladím tvrdnoucí bradavky znovu a znovu, až toužebně vydechne a vmáčkne se mi do dlaní.

Ach, kotě.

Vzápětí se předkloní a líbá mě, její jazyk mi proniká do úst a já ochutnávám svou vlastní slanou příchuť.

To je ono.

Uchopím ji za boky, abych ji mohl nadzvednout a spustit dolů přesně ve chvíli, kdy se proti ní vzepnu.

S výkřikem mě chytá za zápěstí.

A já to zopakuju.

A znovu.

„Christiane,“ zakňourá v tiché prosbě do stropu a přizpůsobuje se mému tempu. Pohybujeme se společně. Jako jedno tělo. Dokud se nade mnou neroztříští a nestrhne mě s sebou ve chvíli, kdy zažehne i mou roznětku.

PŘIVONÍM SI k jejím vlasům a pohladím ji po zádech.

Nepřestává mě ohromovat.

Pořád je to pro mě nové, když je Ana u kormidla. Když se chopí iniciativy. Líbí se mi to.

„Takhle si představuju nedělní bohoslužbu,“ zašeptám.

„Christiane!“ Prudce se na mě podívá a nesouhlasně vykulí oči.

Nahlas se zasměju.

Omrzí mě to někdy? Šokovat slečnu Steeleovou.

Pevně ji obejmu a oba nás přetočím, takže je zase pode mnou.

„Dobré ráno, slečno Steeleová. Je mi potěšením probouzet se vedle vás.“

Pohladí mě po tváři. „Nápodobně, pane Greyi,“ řekne mírně. „Musíme vstávat? Líbí se mi být ve tvém pokoji.“

„Nemusíme.“ Zkontroluju hodinky na nočním stolku. Je čtvrt na deset. „Naši stejně budou na mši.“ Posunu se blíž k ní.

„Nevěděla jsem, že chodí do kostela.“

Ušklíbnu se. „No jo, chodí. Jsou katolíci.“

„A ty?“

„Já ne, Anastasie.“

S Bohem jsme se rozešli už dávno.

„A co ty?“ zeptám se a vzpomenu si, že Welch u ní nedokázal určit, jakého je vyznání.

Zavrtí hlavou. „Taky ne. Ani jeden z mých rodičů není nábožensky založený. Ale dnes bych do kostela zašla ráda. Potřebuju někomu poděkovat za… za to, že ses mi po té nehodě vrátil.“

S povzdechem si představím, jak mě boží hněv sežehne na uhel, až vstoupím na posvátnou půdu kostela, ale kvůli ní to podstoupím.

„Dobře. Uvidíme, co se dá dělat.“ Letmo ji políbím. „Pojďme se osprchovat.“

PŘEDE DVEŘMI MÉHO POKOJE stojí malá kožená taška – Taylor nám přinesl čisté oblečení. Popadnu ji a zavřu dveře. Ana je zabalená do ručníku a na ramenou se jí třpytí kapky vody. Její pozornost upoutala moje nástěnka, konkrétně fotografie té feťácké děvky. Otáčí ke mně hlavu a v její krásné tváři se zračí otázka… otázka, na kterou nechci odpovídat. „Pořád ji máš,“ řekne.

Jo, pořád tu fotku mám. No a co.

Její slova zůstávají viset ve vzduchu. V očích jí září ranní slunce; vpíjí se do mě pohledem a prosí, abych něco řekl. Ale já nemůžu. Na něco takového se necítím. Chvilkově se mi vybavuje tíživý pocit, jaký jsem měl, když mi Carrick tu fotografii před mnoha lety předával.

Peklo. Nemysli na to, Greyi.

„Taylor nám přinesl něco na převlečení,“ zahučím a pokládám zavazadlo na postel. Aně trvá celou věčnost, než odpoví.

„Dobře,“ hlesne. Přistupuje k posteli a rozepíná zip tašky.

DOSYTA JSEM SE NAJEDL. Když se naši vrátili ze mše, připravila matka tradiční pozdní snídani: lahodný obložený talíř plný prohřešků nepochybně vedoucích k ucpaným cévám a infarktu, jakými jsou například slanina, párky, bramboráčky, vejce a bílé pečivo. Grace je trochu zamlklá a já mám podezření, že má lehkou kocovinu.

Celé dopoledne jsem se otci úspěšně vyhýbal.

Ten včerejší večer jsem mu ještě neodpustil.

Ana, Elliot a Kate vedou vášnivou debatu – o šunce, prosím pěkně –, a dohadují se, kdo si vezme poslední párek. Já je na půl ucha pobaveně poslouchám, zatímco si čtu článek o míře selhání regionálních bank v nedělním vydání The Seattle Times.

Mia překvapeně vyjekne a s notebookem v ruce se vrací na své místo u stolu.

„Podívejte se na tohle! Na stránkách Seattleského slídila je bulvární článek o tom, že ses zasnoubil, Christiane.“

„Už?“ diví se Grace překvapeně.

Copak ti pitomci nemají nic lepšího na práci?

Mia čtesloupek nahlas. „Doneslo se nám, že seattleského nejžádanějšího podnikatele, toho Christiana Greye, konečně nějaká klofla a že už mu zní svatební zvony.“

Kouknu na Anu, která bledne a zaraženě těká očima mezi mnou a Miou.

„Jenže, kdo je ta šťastná dáma?“ pokračuje Mia. „Slídil ji vyslídí. Vsadili bychom se, že právě teď čte tu nejzapeklitější předmanželskou smlouvu.“ Mia se tomu zachichotá.

Zle se na ni podívám. Zavři už sakra zobák, Mio.

Jako na povel zvážní a stiskne rty. Ignoruju ji i všechny ty znepokojené pohledy u stolu a obracím svou pozornost k Aně, které mezitím zmizela veškerá barva z obličeje.

„Ne,“ vydechnu, abych ji uklidnil.

„Christiane,“ osloví mě táta.

„Nehodlám se o tom znovu bavit,“ zavrčím na něj. Otevře ústa, aby něco dodal. „Žádná smlouva!“ vyštěknu tak rázně, že zase zavře pusu.

Sklapni, Carricku!

Demonstrativně se vracím ke čtení novin, ale po chvíli se přistihnu, že čtu stejnou větu v bankovním článku znovu a znovu, zatímco se v duchu hádám s otcem.

„Christiane,“ zamumlá Ana. „Podepíšu všechno, co budeš ty a pan Grey chtít.“

Vzhlédnu a zjišťuju, že mě prosí očima, v nichž se odráží lesk neprolitých slz.

Nech toho, Ano.

„Ne!“ vyhrknu a naléhavým pohledem ji přesvědčuju, aby s tím přestala.

„Je to pro tvou ochranu.“

„Christiane, Ano – myslím, že byste to měli probrat mezi čtyřma očima,“ pokárá nás Grace a zamračí se na Carricka a Miu.

„Neber si to osobně, Ano,“ zamumlá táta. „A prosím tě, říkej mi Carricku.“

Nehraj si na svatouška, vypěním v duchu. Najednou mají všichni spoustu práce. Kate a Mia vstávají, aby sklidily ze stolu, zatímco Elliot rychle napíchne na vidličku poslední párek.

„Já teda rozhodně dávám přednost párkům,“ pronese s nucenou lehkostí.

Ana sedí s pohledem zapíchnutým do klína. Vypadá sklesle.

Ježíši. Tati. Podívej, cos udělal.

Natáhnu se k ní, uchopím obě její ruce do svých a zašeptám tak, aby mě slyšela jen ona: „Přestaň s tím. Tátu ignoruj. Ve skutečnosti ho žere ta záležitost s Elenou. Všechny ty řeči byly mířený na mě. Kdyby tak máma udržela jazyk za zuby…“

„On má pravdu, Christiane. Jsi vážně bohatý a já do našeho manželství nepřináším nic než dluhy po studentské půjčce.“

Zlato, chci tě za jakýchkoliv podmínek. A ty to víš!

„Anastasie, jestli mě opustíš, tak si rovnou můžeš vzít všechno. Jednou už jsi odešla. Vím, jaké to je.“

„To bylo něco jiného,“ zamumlá a znovu se zamračí. „Ale možná budeš chtít opustit ty mě.“

Teď se chová směšně.

„Christiane, znáš to, mohla bych udělat něco fakt hloupého – a ty…“ Odmlčí se.

Zlato, myslím, že něco takového je vysoce nepravděpodobné. „Přestaň. Přestaň s tím. Hned. Tohle téma je uzavřené, Ano. Už se o tom nebudeme bavit. Žádná předmanželská smlouva. Ani teď, ani jindy.“

Prodírám se bažinou chmurných myšlenek a snažím se najít pevnou půdu pod nohama, když vtom mě něco spásného napadne. Otočím se na Grace, která po mně nervózně pokukuje, a navrhnu: „Mami, mohli bychom mít svatbu tady?“

Její výraz se mění z ustaraného na radostný a plný vděku. „Miláčku. To by bylo skvělé.“ A vzápětí dodává: „Ty nechceš svatbu v kostele?“

Střelím po ní pohledem, po kterém ihned kapituluje.

„Rádi ji pro vás uspořádáme. Že ano, Cary?“

„Ano. Ano, samozřejmě.“ Můj otec se na nás vlídně usměje, ale já se na něj nemůžu ani podívat.

„Máš už vymyšlené nějaké datum?“ zjišťuje Grace.

„Za čtyři týdny.“

„Christiane. To je moc brzy!“

„Je to spousta času.“

„Potřebuju aspoň osm!“

„Mami, prosím.“

„Šest?“ navrhuje.

„To by bylo báječné. Děkuju, paní Greyová,“ pípne Ana a varuje mě pohledem, ať si zkusím protestovat.

„Tak tedy šest,“ svolím. „Díky, mami.“

ANA JE NA ZPÁTEČNÍ CESTĚ do Seattlu tichá. Pravděpodobně přemýšlí o mém ranním výstupu s Carrickem. Hořkost naší večerní hádky ještě nevyprchala – jeho despekt se mi zadřel pod kůži. V hloubi duše se bojím, že má pravdu; možná nejsem vhodný manžel.

Sakra, chci mu dokázat, že se mýlí.

Nejsem tak nezralý, jak si myslí.

Sklesle zírám na silnici před sebou. Moje dívka sedí vedle mě, máme datum svatby a já bych měl být ten nejšťastnější chlap na světě, ale místo toho se nimrám v otcově zlostné tirádě o Eleně a předmanželské smlouvě. Na druhou stranu si myslím, že ví, jak to podělal. Když jsme se loučili, snažil se o omluvu, ale jeho nejistý pokus o smíření má pořád trpkou pachuť.

Christiane, vždycky jsem dělal všechno, co bylo v mých silách, abych tě ochránil. A přesto jsem selhal. Měl jsem tu být pro tebe.

Nechtěl jsem ho poslouchat. Měl mi to říct už včera večer. Neřekl.

Zatřepu hlavou. Musím se z téhle nálady dostat.

„Hele, mám nápad.“ Natáhnu k Aně ruku a stisknu jí koleno.

MOŽNÁ SE KARTA OBRACÍ v můj prospěch… před katedrálou svatého Jakuba je volné parkovací místo. Ana se zadívá skrz stromy na majestátní budovu, která dominuje celému bloku na Deváté Avenue, a pak mi věnuje tázavý pohled.

„Kostel,“ řeknu na vysvětlenou.

„Tohle je na kostel dost velké, Christiane.“

„To je pravda.“

Usměje se. „Je dokonalý.“

Ruku v ruce procházíme jedněmi z vchodových dveří do předsálí, odkud pokračujeme do hlavní chrámové lodi. Instinktivně se natáhnu ke kropence pro svěcenou vodu, abych se pokřižoval, ale včas se zarazím. Vím, že jestli do mě uhodí blesk, bude to teď. Koutkem oka zahlédnu, jak Ana překvapeně pootevře ústa, ale já odvracím oči, abych se při čekání na boží soud pokochal pohledem na působivý strop.

Ne. Dneska do mě žádný blesk neuhodí.

„Síla zvyku,“ zamumlám, protože se cítím trochu trapně, ale zároveň se mi ulevilo, že jsem se neproměnil v hromádku popela hned na prahu božího domu. Ana obrací pozornost k nádhernému interiéru: vznešeně zdobeným stropům, rudě zbarveným mramorovým sloupům a propracovaným vitrážím. Kruhovým oknem v příčné chrámové lodi proniká přímý paprsek slunečního světla, jako by se na toto místo usmíval sám Bůh. Tichý šepot prostupuje chrámovou lodí a zahaluje nás do duchovního klidu, který ruší jen občasné zakašlání jednoho z nemnoha návštěvníků. Je to tiché útočiště před shonem Seattlu. Už jsem zapomněl, jak krásný a mírumilovný pokoj tu panuje, a není divu, vždyť jsem tu nebyl celé roky. Vlastně jsem tu pompéznost a obřadnost katolické mše vždycky miloval. Ten rituál. Odezvu věřících. Vůni hořícího kadidla. Grace se postarala o to, aby se její tři děti dobře obeznámily s katolickou vírou, a byly časy, kdy bych udělal cokoli, abych své nové matce udělal radost.

Ale pak přišla puberta a všechno šlo do háje. Můj vztah s Bohem se z toho nikdy nevzpamatoval a změnilo to i vztah k mé rodině, především k otci. Úderem mých třinácti let jsme ztratili společnou řeč. Snažím se tu vzpomínku setřást. Je bolestná.

A teď tady stojím ve ztichlé nádheře chrámové lodi a jsem ohromen známým pocitem klidu. „Pojď. Chci ti něco ukázat.“ Kráčíme boční uličkou a zvuk Aniných podpatků nás doprovází až k výklenku s malou kaplí . Její zlaté stěny a tmavá podlaha tvoří dokonalou kulisu pro nádhernou sochu Panny Marie, obklopenou třepotajícími se plameny svíček.

Ana při pohledu na ni zalapá po dechu.

Bezpochyby je to jedna z nejkrásnějších svatyní, jaké jsem kdy viděl. Panna Marie, oči skromně sklopené k podlaze, pozvedá v rukou své dítě. Její zlato-modré roucho se třpytí ve světle hořících svící.

Je to ohromující výjev.

„Moje máma nás sem občas vodila na mši. Tohle bylo mé oblíbené místo. Kaple Panny Marie,“ zašeptám.

Ana stojí a užasle sleduje celou scénu: sochu, stěny a tmavý strop pokrytý zlatými hvězdami. „Tohle tě inspirovalo k vytvoření tvé sbírky? Tvých madon?“ zeptá se a v jejím hlase je slyšet údiv.

„Ano.“

„Mateřství,“ zamumlá a podívá se na mě.

Pokrčím rameny. „Dobře vím, jak by mělo i nemělo vypadat.“

„Tvoje biologická matka?“ odtuší.

Přikývnu a její oči se náhle rozšíří, přičemž odhalí nějakou hlubokou emoci, o které teď nechci přemýšlet.

Odvracím pohled. Je to příliš syrové.

Do kostelní kasičky vkládám padesátidolarovou bankovku a podávám Aně svíčku. Krátce mi stiskne ruku na znamení vděku a zapaluje ji pomocí knotu jiné svíce. Tu naši pak vkládá do jednoho z železných svícnů na stěně. Svíčka se mezi svými společnicemi jasně rozzáří. „Děkuju,“ řekne tiše Panně Marii, obejme mě kolem pasu a opře si hlavu o moje rameno. Společně pak stojíme a v tichosti rozjímáme v té nejkrásnější svatyni v srdci města.

Místní klid, nádhera a to, že jsem s Anou, mi navrací dobrou náladu. K čertu s prací. Vždyť je neděle. Chci si ji užít se svou přítelkyní. „Nepůjdeme na zápas?“ navrhnu.

„Na zápas?“

„Phillies hrají na Safeco Field s Mariners. Jistý výkonný ředitel tam má předplacená místa.“

„Tak jo. To zní dobře. Jde se na zápas,“ nadchne se Ana a ruku v ruce se vracíme do R8.

PONDĚLÍ, 20. ČERVNA 2011

Dnešní ráno je zatraceně nepříjemné a já mám chuť někoho roztrhnout vejpůl. Před budovami Escaly i Seattle Independent Publishing se utábořily hordy novinářů, včetně několika televizních štábů.

To nemají nic lepšího na práci?

Doma bylo snadné vyhnout se jim, protože jsme použili výjezd podzemní garáží. Zato u SIP je to větší problém. Jsem trochu překvapený a znechucený, že se těm supům podařilo vystopovat Anu tak rychle.

Jak to dokázali?

Unikli jsme jim tak, že jsme obešli budovu SIP až dozadu k technickému vchodu. Ale teď je Ana uvězněná ve své kanceláři a já z toho mám rozporuplné pocity. Sice je tam v bezpečí, ale na druhou stranu vím jistě, že takové omezení osobní svobody nezvládne dlouho.

Jsem z toho sklíčený. Je mi jasné, proč jsou média v Seattlu zvědavá na mou snoubenku. Je to součást bonusu, který s sebou nese jméno Christian Grey. Jen doufám, že ji ta pozornost neodradí.

Sawyer zastavuje před Grey House, kde číhá další dvojice pisálků, ale s Taylorem po boku se kolem nich proženu a ignoruju jejich pokřikované otázky.

To je ale podělaný dopoledne!

Už pořádně dopálený čekám na výtah. Seznam mých pracovních úkolů je delší než moje péro a ke všemu se musím vypořádat s následky víkendu: zmeškanými hovory od táty, mámy a Eleny Lincolnové.

Nechápu, proč mi sakra volá. My dva jsme spolu skončili. V sobotu večer jsem se vyjádřil jasně.

To radši budu doma se svou dívkou.

Ve výtahu si kontroluju telefon. Přišel mi e-mail od Any.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Jak uspokojit snoubenku

Datum: 20. 6. 2011, 09:25

Komu: Christian Grey

Můj nejdražší budoucí manželi,

cítím, že by ode mě bylo nedbalé, kdybych Vám nepoděkovala za to, že jste:

a) přežil pád vrtulníku

b) mi připravil příkladnou žádost o ruku se srdcem a květinami

c) zorganizoval nádherný víkend

d) mi umožnil návrat do herny

e) vybral opravdu pěkný diamant, kterého si všichni všimli!

f) mě dnes ráno krásně probudil (za to především! ;))

Ax

Anastasia Steeleová

Zastupující redaktorka SIP

PS: Máš nějaký plán, co s těmi novináři?

Od: Christian Grey

Předmět: Jak uspokojit muže

Datum: 20. 6. 2011, 09:36

Komu: Anastasia Steeleová

Moje drahá Ano,

není vůbec zač.

Děkuji ti za krásný víkend.

Miluji tě.

Ohledně těch ču..ků z tisku – vydrž, než se pro tebe vrátím.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

PS: Myslím, že budíčky jsou všeobecně podceňované.

PPS: BLACKBERRY!!!!!!!!!!!

Kolikrát ti to mám říkat, ženská?!

Pobaven a obměkčen naším e-mailem vystupuju z výtahu. U stolu před mou kanceláří sedí Andrea. „Dobré ráno, pane Greyi,“ zajíkne se při pozdravu. „Já… ehm… jsem ráda, že jste se nám vrátil.“

„Děkuji, Andreo. Vážím si toho. A děkuji vám za vaši pomoc v pátek večer. Byla neocenitelná.“

Samými rozpaky nad mou vděčností z červená. „Kde je to nové děvče?“ ptám se.

„Sarah? Má nějaké vyřizování. Dáte si kávu?“

„Ano, prosím. Černou. Silnou. Mám toho hodně.“

Andrea se zvedá.

„Kdyby volal můj otec, matka nebo paní Lincolnová, ať nechají vzkaz. Všechny dotazy tisku směřujte na Sama. Ale pokud zavolají z Federální letecké správy, Eurocopteru nebo se ozve Welch, vezmu si je.“

„Jistě, pane.“

„A samozřejmě Anastasii Steeleovou.“

Na její tváři se objevuje jeden ze vzácných úsměvů. „Gratuluji, pane Greyi.“

„Vy to víte?“

„Všichni to vědí, pane.“

Zasměju se. „Děkuji, Andreo.“

„Přinesu vám tu kávu.“

„To bude skvělé, díky.“

U stolu otvírám iMac. Přišel mi další e-mail od Any.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Šifrovaná zpráva

Datum: 20. 6. 2011, 09:38

Komu: Christian Grey

**. ****, **** ******!

*** ***** ** **********.

* **** ***, ***.

Ax

Zasměju se nahlas, i když vůbec netuším, co napsala. Přichází Andrea s kávou a sedá si, abychom spolu prošli můj denní program, než se tu rozdrnčí telefony.

MÁM POCIT, jako bych telefonoval tři hodiny v kuse. Když konečně zavěsím, vstávám, abych se protáhl. Je čtvrt na dvě. Dnes se vyzvedává Charlie Tango a večer by se měla vrátit na Boeing Field. Federální letecká správa předala vyšetřování nehody Národnímu úřadu pro bezpečnost dopravy. Inženýr společnosti Eurocopter, který byl jedním z prvních na místě, říká, jak je skvělé, že se mi podařilo požár uhasit. To pomůže urychlit jejich vyšetřování i vyšetřování Národního úřadu pro bezpečnost dopravy. Doufám, že už zítra dostanu jejich první zprávu.

Welch mě informoval, že z preventivních důvodů zajistil všechny kamerové záznamy z minulého týdne z heliportu v Portlandu a z vnitřku i okolí soukromého hangáru Charlie Tango na Boeing Field. Po zádech mi přeběhne mráz. Welch si myslí, že by mohlo jít o sabotáž, a já si uvědomuju, že mě ta možnost napadla už ve chvíli, kdy vzplály oba motory.

Sabotáž.

Ale proč?

Požádal jsem ho, aby jeho tým prošel všechny záznamy a zjistil, jestli nenajdou něco podezřelého.

Po dlouhém naléhání Sama, mého viceprezidenta propagace, jsem souhlasil, že se dnes odpoledne zúčastním krátké tiskovky. Ještě teď slyším jeho dotěrný hlas: „Musíte se k tomu postavit čelem, Christiane. Váš zázračný únik je stále ve všech zprávách. Mají letecké záběry ze záchranné operace.“

Upřímně řečeno, myslím, že Sam prostě miluje drama. A jenom doufám, že tiskovka zastaví naše pronásledování.

Na pevnou linku mi volá Andrea.

„Prosím?“

„Opět vám volá doktorka Greyová.“

„Sakra,“ zašeptám si pro sebe. Nejspíš se jí nemůžu vyhýbat věčně. „Dobře, spojte nás.“ Opírám se o stůl a čekám, až uslyším její podmanivý hlas.

„Christiane. Já vím, že máš moc práce, ale mám jenom dvě věci.“

„Poslouchám.“

„Napadlo mě, že bychom mohli využít svatební agentku. Jmenuje se Alondra Gutierrezová. Organizovala letošní ples Společně to zvládneme. Myslím, že byste se s ní mohli s Anou seznámit.“

Zakoulím očima. „Fajn.“

„Dobře. Domluvím s ní schůzku na tento týden. Za druhé, tvůj otec by s tebou moc rád mluvil.“

„S otcem jsem dlouze mluvil ten večer, kdy jsem oznámil své zasnoubení. Zároveň jsme slavili mé osmadvacáté narozeniny a ty víš, že pro mě není lehké si tyhle životní milníky připomínat.“ Pomalu se dostávám do varu. „Nehledě na to, že jsem v pátek sotva přežil nouzové přistání,“ zvyšuju hlas. „Táta to celkem přehnal. Myslím, že už toho řekl dost. Teď s ním fakt nechci mluvit.“

Akorát se na mě vytahuje.

„Christiane, přestaň trucovat a promluv si s tátou.“

Trucovat?! Jsem kurva nasranej, Grace.

Mezi námi zavládne matčino kritické mlčení.

Povzdechnu si. „Dobře, popřemýšlím o tom.“ Na telefonu mi zabliká druhá linka. „Už musím končit.“

„Dobře, miláčku. Dám ti vědět, až domluvím tu schůzku s Alondrou.“

„Měj se, mami.“

Znovu mi zazvoní telefon. „Pane Greyi, volá vám Anastasia Steeleová.“

Hned se mi zvedá nálada. „Skvělé. Díky, Andreo.“

„Christiane?“ Anin hlas je tichý a nevyrovnaný. Zní vystrašeně.

Uvázne mi dech v krku. „Děje se něco, Ano?“

„Ehm… šla jsem trochu na čerstvý vzduch. Myslela jsem, že už budou pryč. A, no…“

„Reportéři a fotografové?“

„Jo.“

Čuráci.

„Nic jsem nekomentovala. Jenom jsem se otočila a běžela zpátky do budovy.“

Sakra. Měl jsem poslat Sawyera, aby na ni dohlédl. Teď jsem vděčný, že mě Taylor přesvědčil, abych si ho nechal i po tom incidentu s Leilou Williamsovou. „To bude v pohodě, Ano. Chtěl jsem ti zavolat. Právě jsem souhlasil, že dnes odpoledne uspořádám tiskovku kvůli Charlie Tango . Budou se samozřejmě ptát i na naše zasnoubení. Řeknu jim jenom to nejnutnější. Doufám, že jim to na chvíli zacpe huby.“

„Dobře.“

Za pokus nic nedám… „Nechceš tam poslat Sawyera, aby na tebe dohlédl?“

„Chci,“ souhlasí okamžitě.

Páni. To bylo snadné. Musí být otřesená víc, než jsem si myslel. „Víš jistě, že jsi v pořádku? Normálně nejsi tak povolná.“

„Mám své slabé chvilky, pane Greyi. Obvykle se dostaví poté, co mě pronásledují média v ulicích Seattlu. Byl to docela výkon. Když jsem se vrátila do kanceláře, byla jsem celá bez dechu.“ Ona tu situaci zlehčuje.

„Opravdu, slečno Steeleová? Vždyť máte obvykle tak skvělou výdrž.“

„Teda, pane Greyi, o čem to proboha mluvíte?“ V jejím hlase rozeznávám úsměv.

„Myslím, že to víte,“ zašeptám.

Slyším, jak se jí zadrhne dech, a ten zvuk se přenese přímo do mých slabin.

„Vy se mnou flirtujete?“ zeptá se.

„Doufám, že ano.“

„A vyzkoušíte později mou výdrž?“ zjišťuje tichým a svůdným hlasem.

Ach, Ano. Tělem mi prolétne touha jako blesk.

„Nic by mi neudělalo větší radost.“

„To slyším moc ráda, Christiane Greyi.“

Tahle hra jí jde až příliš dobře. „Jsem rád, že jsi mi zavolala,“ řeknu. „Zlepšila jsi mi náladu.“

„Snažíme se potěšit vzájemně,“ uchichtne se. „Musím zavolat tvému osobnímu trenérovi, abych s tebou udržela krok!“

Zasměju se. „Bastille bude mít radost.“

Na chvíli se odmlčí. „Děkuju. Taky jsi mi zvedl náladu.“

„Není to náhodou moje příjemná povinnost?“

„Je. A děláš to dobře.“

Vychutnávám si její láskyplná slova. Díky tobě se cítím úplný, Ano.

Někdo klepe na dveře a já vím, že je to buď Andrea, nebo Sarah s mým obědem.

„Už musím končit.“

„Díky, Christiane,“ řekne.

„Za co?“

„Za to, že jsi takový. Jo, a ještě jedna věc. Zpráva o tom, že jsi koupil SIP, je pořád tajná, viď?“

„Ano, ještě tři týdny.“

„Dobře. Pokusím se na to nezapomenout.“

„Buď tak hodná. Tak pozdějc, bejby.“

„Dobře. Pozdějc, Christiane.“

ANDREA A SARAH se dneska předvedly. K obědu mám můj oblíbený krůtí Club sendvič s kyselou okurkou, trochou salátu a hranolky, to vše podávané na tácu s lněným ubrouskem se znakem GEH. K tomu mi přinesly broušenou křišťálovou sklenici s perlivou vodou, a dokonce i vázu v podobném stylu s růžovou růží.

„Díky,“ zamumlám zmateně, když mi obě rozrušeně servírují tác.

„Rádo se stalo, pane Greyi,“ řekne Andrea s úsměvem, který poslední dobou vídám o něco častěji. Obě dnes působí podivně roztěkaně a zároveň trochu rozpustile. Co mají za lubem?

Zatímco se cpu obědem, kontroluju si zprávy. Přišly mi další od Eleny.

Sakra.

ELENA

Zavolej mi. Prosím.

ELENA

Zavolej, nebo za sebe neručím.

ELENA

Nevím, co dělat. Přemýšlela jsem o tom, co se stalo o víkendu. A nechápu, proč se to tak zvrtlo. Je mi to líto. Zavolej mi.

ELENA

Prosím, zvedni ten telefon.

Budu to s ní muset vyřídit. Naši chtějí, abych s ní přerušil veškeré styky. Upřímně řečeno nevěřím, že bychom mohli navázat tam, kde jsme skončili. Zvlášť po tom, co jsme na sebe v sobotu večer vychrlili.

Řekl jsem jí pár pěkně hnusných věcí.

Ale ona mně taky.

Je čas to ukončit.

Domluvil jsem se s Anou, že Eleně naši společnou firmu věnuju.

Procházím své kontakty a hledám číslo na svou právničku. Ironií osudu nás seznámila právě Elena. Debra Kingstonová se specializuje na obchodní právo a shodou okolností vyznává stejný životní styl jako já. Připravovala mi všechny dohody o mlčenlivosti a smlouvy a zároveň se starala o veškeré záležitosti s paní Lincolnovou a o naše společné podnikání.

Vytáčím její číslo.

„Ahoj, Christiane. Dlouho jsme spolu nemluvili. Asi bych ti měla pogratulovat.“

„Díky, Debro.“

Ježíši! Ona už to taky ví.

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Chtěl bych darovat náš salon Eleně Lincolnové.“

„Prosím?“ zeptá se nevěřícně.

„Slyšelas dobře. Chci ten podnik darovat Eleně. Potřeboval bych, abys mi sepsala smlouvu. Na všechno. Půjčky. Majetek. Vybavení. Prostě všechno. Všechno bude její.“

„Víš to určitě?“

„Ano.“

„Přerušuješ styky?“

„Jo, je to tak. Nechci v tom nijak figurovat. Absolutně žádné závazky.“

„Christiane, jako tvůj právník se musím zeptat… Víš stoprocentně, že to chceš udělat? Je to nesmírně velkorysý dar. Můžeš přijít o stovky tisíc dolarů.“

„Toho jsem si dobře vědom, Debro.“

Slyším, jak zafuní do telefonu. „V pořádku, pokud na tom trváš, pošlu ti návrh smlouvy.“

„Děkuju. A rád bych veškerou korespondenci s ní vedl tvým prostřednictvím.“

„Vy dva jste se asi pohádali.“

Nehodlám s Debrou probírat svůj osobní život. Určitě ne tuhle jeho část.

„Chápu,“ dodává. „Chceš klid v domě.“

Prosím? Proč to vůbec komentuje?

„Prostě to sakra sepiš, Debro.“

Její odpověď je poněkud upjatá. „Jistě, Christiane. A dám vědět i paní Lincolnové.“

„Dobře. Děkuju.“

Tím bych se měl Eleny zbavit.

Zavěšuju.

Páni. Já to udělal.

A je to dobrý pocit. Úleva. Právě jsem se rozloučil s nemalým jměním i na poměry GEH, ale tolik jí dlužím. Bez ní by žádné Grey Enterprises Holdings nebylo.

„Přemýšlela jsem o našem nedávném rozhovoru, Christiane.“

„O jakém, paní?“

„O tom, že opouštíš Harvard. Půjčím ti sto tisíc dolarů, abys mohl začít podnikat.“

„To byste udělala?“

„Christiane, mám v tebe plnou důvěru. Jsi předurčen k tomu, aby ses stal vůdčí osobností. Bude to půjčka a můžeš mi ji splatit.“

„Eleno… já…“

„Můžeš se mi odvděčit tím, že mi ukážeš, co ses dnes naučil. Ty poroučíš. Já poslouchám. A ne že mě zraníš.“

Zavrtím hlavou; a tak začal můj výcvik dominanta. Můj úspěch v podnikání je pevně svázán s mým životním stylem. Usměju se nad tou slovní hříčkou, ale pak se zamračím. Nechápu, že mi to nedošlo už dřív.

Sakra. Nemůžu se před ní schovávat věčně. Dlužím jí to.

Jen do toho, Greyi.

Neochotně vytáčím v mobilu její číslo.

Zvedá to po prvním zazvonění. „Christiane, proč jsi mi nezavolal?“

„Volám ti teď.“

„Co je sakra špatně s tvou matkou a tvou… snoubenkou?“ ušklíbne se nad posledním slovem.

„Eleno, tohle je zdvořilostní telefonát. Chci na tebe přepsat náš podnik. Už jsem se spojil s Debrou Kingstonovou. Připravuje smlouvu. Je po všem. Už nebudeme spolupracovat.“

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Myslím to vážně. Už nemám energii na ty tvoje excesy. Žádal jsem tě, abys nechala Anu na pokoji, ale tys mě ignorovala. Sklízíme to, co jsme zaseli, paní Lincolnová. Je konec. Už mi nevolej.“

„Chris–“ Než zavěsím, zaslechnu v jejím hlase paniku.

Telefon se okamžitě znovu rozdrnčí a na displeji se objevuje její jméno. Vypínám ho a procházím si seznam úkolů.

Do tiskové konference zbývá asi hodina.

Abych nějak odvedl myšlenky od Eleny, zvedám sluchátko pevné linky a volám bráchovi.

„Čau , frajere. Ztratil jsi odvahu?“

„Jdi do prdele, Elliote.“

„Ona ztratila odvahu?“ uchechtne se.

„Mohl bys na dvě minuty umlčet svého vnitřního kreténa?“

„Na tak dlouho? To nedám.“

„Kupuju dům.“

„No nekecej. Pro tebe a budoucí paní Greyovou? To bylo rychlé. Tys ji zbouchnul?“

„Ne!“ Kristepane.

Na druhém konci linky se ozve tlumený smích. „Počkej, neříkej mi to. Je to v Denny-Blaine nebo Laurelhurstu.“

No jasně, rezidenční čtvrti místních průmyslových zbohatlíků.

„Ne.“

„Medina?“

Zasměju se. „To je příliš blízko našich. Ne, je to u vody, severně od Broadview.“

„Děláš si prdel?“

„Nedělám. Chci se dívat, jak slunce zapadá do Pugetova zálivu, ne jak stoupá nad jezerem.“

Elliot se zachechtá. „Člověče, kdo by do tebe řekl, že jsi takový romantik?“

Ušklíbnu se. Já rozhodně ne. „Potřebuje rekonstrukci.“

„Fakt?“ To ho zaujalo. „Chceš, abych ti někoho doporučil?“

„Ne, kámo. Chci, abys to udělal ty. Chci něco udržitelného a šetrného k životnímu prostředí. Však víš, všechny ty kecy, ve kterých si libuješ u rodinných obědů.“

„Aha. Páni.“ Zní překvapeně. „Můžu to nejdřív vidět?“

„No jasně. Ještě jsem nepodepsal smlouvu, ale během příštího týdne už bude znalecký posudek.“

„Tak to je super. Ale budeš potřebovat architekta. Toho ti nenahradím.“

„Jak se jmenovala ta ženská, která dohlížela na renovaci v Aspenu?“

„Hm… Gia Matteová. Ta je v pohodě. Teď pracuje v nějaký nóbl firmě v centru města.“

„Na domě v Aspenu odvedla skvělou práci. A vzpomínám si, že měla celkem působivé a neotřelé portfolio. Myslíš, že to zvládne?“

„Jo. Hm… jasně.“

„Teď nezníš moc jistě.“

„No, však víš. Je to ten typ ženy, která nebere ne jako odpověď.“

„Jak to myslíš?“

„Je… ambiciózní. Jde si za svým. Jenom aby dostala, co chce.“

„S tím nemám problém.“

„Já taky ne,“ souhlasí Elliot. „Vlastně se mi tyhle průbojné ženy docela líbí.“

„Nepovídej.“ Kdo by to řekl, když chodí s Kavanaghovou…

„Víš, ona a já…“ Elliot se zarazí.

Neubráním se a vykulím oči. Můj brácha fakt zastrčí ptáka do každý díry. „Nebude vám trapně?“

„To víš, že ne. Ta je v pohodě.“

„Tak já jí zavolám. A ty omrkni, co si v poslední době přidala do portfolia.“ Naškrábu si její jméno na papír.

„Super. A dej mi vědět, kdy si to můžu zajet omrknout.“

„Spolehni se. Pozdějc.“

„Jasně, frajere.“

Zavěsím a přemýšlím, kolik žen už opíchal. Nevěřícně zakroutím hlavou. Jestlipak ví, že má na něj Katherine Kavanaghová vážný zálusk? Že by si toho o víkendu nevšiml? Doufám, že neskončí s ní. Je to asi ta nejotravnější ženská, jakou znám.

Sam mi mezitím poslal e-mail s prohlášením na tiskovou konferenci, která začíná za půl hodiny. Procházím si ho a dělám v něm nějaké změny. Jako obvykle je jeho písemný projev přitažený za vlasy a příliš okázalý. Někdy přemýšlím, proč jsem ho vlastně najal.

O dvacet minut později mi klepe na dveře.

„Christiane, jste připraven?“

„TAKŽE, PANE GREYI, vy naznačujete, že by to mohla být sabotáž?“ ptá se novinář z deníku The Seattle Times.

„To vůbec netvrdím. Ale zvažujeme všechny možnosti a čekáme na zprávu o nehodě.“

„Gratuluji vám k zasnoubení, pane Greyi. Jak jste se seznámil s Anastasií Steeleovou?“ Myslím, že ta žena pracuje pro Seattle Metropolitan.

„Nebudu odpovídat na žádné otázky týkající se mého soukromého života. Jak už jsem zmínil, jsem nadšený, že souhlasila s tím, že se stane mou ženou.“

„To byla poslední otázka. Děkuji vám, dámy a pánové. “ To mi přichází na pomoc Sam a vyvádí mě z konferenční místnosti GEH.

Díky bohu, že už je to za mnou.

„Vedl jste si dobře,“ řekne Sam, jako bych potřeboval jeho útěchu. „Je jisté, že budou chtít vaši společnou fotku s Anastasií. Myslím, že vás nepřestanou pronásledovat, dokud ji nebudou mít.“

„Zvážím to. Ale už se musím vrátit do kanceláře.“

Usměje se. „Samozřejmě, Christiane. Pošlu vám výtah z tiskovky pro média, až ho dostaneme.“

„Díky.“ Proč se tak usmívá?

Nastupuju do výtahu a s potěšením zjišťuju, že ho mám jenom pro sebe. Kontroluju si telefon. Další zmeškané hovory od Eleny.

Proboha, Lincolnová. My dva jsme spolu skončili.

A taky e-mail od Any.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Novinky!

Datum: 20. 6. 2011, 16:55

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

tiskové konference zvládáte s přehledem.

Proč mě to nepřekvapuje?

Byl jste sexy. Líbila se mi Vaše kravata.

Ax

PS: Sabotáž?

Ruka mi zabloudí ke krku. Je to kravata Brioni. Moje oblíbená.

Byl jsem sexy. Ta slova mi udělají větší radost, než by měla. Jsem rád, když si Ana myslí, že jsem sexy, a její e-mail mi vnukne nápad.

Od: Christian Grey

Předmět: Já ti ukážu, co je sexy

Datum: 20. 6. 2011, 17:08

Komu: Anastasia Steeleová

Má drahá budoucí ženo,

možná bych tu kravatu mohl použít dnes večer, až budu testovat Vaši výdrž.

Christian Grey

Nedočkavý výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

PS: Sabotáž je pouhá domněnka. Nedělej si s tím starosti. A to je rozkaz.

DVEŘE VÝTAHU SE OTEVÍRAJÍ.

„Všechno nejlepší k narozeninám, pane Greyi!“ ozve se směsice hlasů. Za dveřmi stojí Andrea a v ruce drží velký dort s polevou, na níž je modře napsáno: Všechno nejlepší k narozeninám a gratulujeme, pane Greyi. Navrchu hoří jediná zlatá svíčka.

Co to kurva znamená?

Tohle se ještě nikdy nestalo.

Nikdy.

Dav lidí – včetně Ros, Barneyho, Freda, Marca, Vanessy a všech vedoucích oddělení – se pouští do bouřlivého „Happy Birthday“. Křečovitým úsměvem maskuju překvapení, a když dozpívají, sfouknu svíčku. Všichni mi tleskají, jako bych udělal něco, co si zaslouží jejich ovace.

Sarah mi podává vysokou sklenku s šampaňským.

Ozývají se výkřiky: „Proslov! Proslov!“

„To je mi ale překvapení.“ Otočím se na Andreu, která lehce pokrčí rameny. „Ale děkuji vám.“

Do toho promluví Ros: „Všichni jsme moc vděční, že jsi pořád tady, Christiane, zvlášť já, protože to znamená, že jsem tu taky.“ Ostatní se zdvořile zasmějí a znovu zatleskají. „Takže jsme chtěli nějak vyjádřit naši vděčnost. My všichni.“ Nataženou rukou ukáže na své kolegy. „Taky ti chceme popřát všechno nejlepší k narozeninám a pogratulovat k té radostné novince. Pozvedněme sklenku,“ vyzve všechny a sama jde příkladem. „Na Christiana Greye!“

Kanceláří se nese ozvěna mého jména.

Naznačím přípitek a pořádně si loknu.

Osazenstvo mě odmění dalším potleskem.

Opravdu nechápu, co to do mých zaměstnanců vjelo. Proč zrovna teď? Co se děje?

„To byl váš nápad?“ ptám se Andrey, když mi podává kousek dortu.

„Ne, pane. To zorganizovala Ros.“

„Ale vy jste to všechno dala dohromady.“

„Sarah a já, pane.“

„A já vám děkuju. Vážím si toho.“

„Není zač, pane Greyi.“

Ros mi věnuje vřelý úsměv, na dálku mi naznačí přípitek a já si vzpomenu, že jí dlužím pár tmavomodrých Manolek.

TRVÁ MI PĚTATŘICET minut, než se vymaním z dosahu malého shromáždění ve své kanceláři. Jsem dojatý a zároveň překvapený svým dojetím. Asi jsem na stará kolena vyměkl. Ale jako vždy se nemůžu dočkat návratu domů… Toužím vidět Anu.

Energickou chůzí vychází ze zadního vchodu SIP a mně se při pohledu na ni rozbuší srdce. Doprovází ji Sawyer, který otvírá zadní dveře audi, aby mohla rychle vklouznout vedle mě, zatímco on si sedá dopředu k Taylorovi.

„Ahoj,“ usměje se Ana oslnivě.

„Ahoj.“ Beru ji za ruku a políbím ji na klouby prstů. „Jak ses měla?“

ÚTERÝ, 21. ČERVNA 2011

Eleniny oči jsou jako křemen. Chladné. Tvrdé. Vidím ji před sebou. Rozzlobenou. Byla jsem to nejlepší, co tě kdy potkalo. A podívej se na sebe teď. Jsi jeden z nejbohatších a nejúspěšnějších podnikatelů ve Spojených státech. Všechno máš pod kontrolou, jsi cílevědomý, nikoho a nic nepotřebuješ. Jsi vládcem svého vesmíru. To ona je teď na kolenou. Přede mnou. Pokorná. Nahá. To její čelo se tiskne k podlaze sklepení. To její vlasy oslnivě září na pozadí tmavých dřevěných prken. Ruku má nataženou. Prsty roztažené. Nehty rudě nalakované. Prosí. Nech tu hlavu na podlaze.

Můj hlas se odrazí od betonových stěn. Chce, abych přestal. Má toho dost. Pevně sevřu rukojeť. To by stačilo, Greyi. Ovíjím prsty kolem ztopořeného penisu, tvrdého od ní, od jejích rtů. Pokrytého karmínovými šmouhami její rtěnky. Moje dlaň se začíná pohybovat nahoru a dolů. Rychleji. Rychleji. Ještě rychleji. Jo. Vystříknu. A ještě. A znovu. S hlasitým hrdelním výkřikem pokrývám její záda svým semenem. Tyčím se nad ní. Lapám po dechu. Opojený. Uspokojený… Ozývá se rána. Dveře se rozletí. Jejich rám vyplní jeho postava. Zařve a jeho krvežíznivý výkřik zcela vyplní místnost. Ne, vyjekne Elena. Kurva. Ne. Ne. Ne. On je tady. On to ví. Elena se staví mezi nás. Ne , vykřikne, ale on ji udeří tak silně, že padá na zem. Elena křičí. A křičí. Nech ho. Nech ho. Jsem v šoku. A on mě uhodí. Pravým hákem do brady. Padám. A padám. Točí se mi hlava. Je mi mdlo. Ne. Přestaň křičet. Přestaň. A tak to jde dál. A dál. Jsem pod kuchyňským stolem. Ruce mám na uších. Ale není mi to nic platné. Je tady. Slyším jeho boty. Velké boty. S přezkami. Ona křičí. A křičí. Co jí udělal? Kde je? Cítím jeho pach dřív, než ho spatřím. A on nakoukne pod stůl; v ruce zapálenou cigaretu. Tak tady jsi, ty malej sráči.

Prudce se probouzím. Zalitý potem lapám po dechu a v žilách mi koluje strach.

Kde to jsem?

Mé oči se přizpůsobují šeru. Jsem doma. V Escale. Nadcházející svítání vrhá na spící postavu Any narůžovělé světlo a po mně sklouzne úleva jako chladný podzimní vánek v horkém létě.

Díkybohu.

Ona je tady. Se mnou.

Dlouze vydechnu, abych se uklidnil, a snažím se utřídit myšlenky.

Co to sakra bylo?

Málokdy se mi zdá o Eleně, a už vůbec ne o tom strašném okamžiku v naší společné historii. Roztřeseně ležím a zírám do stropu. Vím, že jsem příliš vyplašený na to, abych znovu usnul. Napadne mě, že Anu probudím – nejradši bych se v ní znovu ztratil –, ale chápu, že by to nebylo fér. Včera večer prokázala svou výdrž víc než dostatečně. Dnes se musí zdržet v práci, takže se potřebuje vyspat. Kromě toho nejsem ve své kůži. Po celém těle mi naskakuje husina a noční můra mi zanechává v ústech hořkou pachuť. Určitě mě takhle pronásleduje ukončení přátelství a obchodního vztahu s Elenou. Koneckonců, paní Lincolnová byla mou oporou víc než deset let.

Sakra.

Musel jsem to udělat.

Je po všem. Je to pryč.

Opatrně si sedám, abych neprobudil Anu, a rukou si prohrábnu vlasy. Je brzy – 5:05 ráno – a já nutně potřebuju sklenici vody.

Pomalu se zvedám z postele a zjišťuju, že stojím na kravatě, kterou jsem tam pohodil po našem včerejším rozptýlení. Mé smysly naplňuje slastná vzpomínka na Anu s rukama svázanýma nad hlavou, s tělem v  křeči a hlavou zakloněnou v extázi, jak svírá světle šedé lamely čela postele, zatímco já si jazykem vychutnávám její klitoris. Je to mnohem příjemnější vzpomínka než pozůstatky mé noční můry. Zvedám kravatu, skládám ji a pokládám na noční stolek.

Je neobvyklé, že mám noční můry, když spí Ana vedle mě. Doufám, že je to ojedinělý případ.

S úlevou si uvědomuju, že mám na dnešek domluvenou schůzku s Flynnem, takže s ním můžu tuhle novinku rozebrat.

Natahuju si kalhoty od pyžama a s telefonem v ruce odcházím z ložnice. Třeba mě uklidní Chopin nebo Bach.

Usedám ke klavíru a kontroluju si zprávy. Přitom mě zaujme ta, kterou mi o půlnoci poslal Welch.

WELCH

Patrně sabotáž. První zpráva bude ráno.

Do prdele. Zabrní mě kůže na hlavě, jak se mi odkrvuje.

Mé obavy se potvrdily. Někdo mě chce oddělat.

Ale kdo?

V hlavě si procházím jména obchodních rivalů, které jsem v průběhu let porazil.

Woods? Stevens? Carver? Kdo další? Waring?

Snížili by se k tomu?

Všichni vydělávali peníze, spoustu peněz. A pak přišli o své firmy. Nechci si připustit, že by to mohlo souviset s mým podnikáním.

Možná je to osobní.

Existuje pouze jeden člověk, který v tomto ohledu ční nade všemi, a tím je… Linc. Jenže Elenin bývalý manžel už se pomstil a navíc před mnoha lety. Proč by se k tomu vracel teď?

Možná je to někdo jiný. Zhrzený zaměstnanec? Bývalá sub? Nenapadá mě, která by k tomu měla důvod. Kromě Leily se všem daří dobře.

Nejdřív to musím vnitřně zpracovat.

Ana! Sakra!

Jestli jdou po mně, mohli by ublížit i jí. Do duše se mi plíží strach a zanechává po sobě mráz. Musím ji ochránit za každou cenu. Píšu Welchovi:

Schůzka hned ráno.

8:00, Grey House.

WELCH

Rozumím.

Píšu Andree, aby mi přesunula případné ostatní schůzky na jindy, a pak posílám e-mail Taylorovi.

Od: Christian Grey

Předmět: Sabotáž

Datum: 21. 6. 2011, 05:18

Komu: J. B. Taylor

Welch mě informoval, že za nehodou Charlie Tango mohl být úmysl. První zprávu obdržíme dnes dopoledne. Sejdeme se v Grey House v osm ráno.

Sežeňte Reynoldse a Ryana, pokud jsou stále k dispozici. Chci, aby doprovázeli Anu na každém kroku. Dnes s ní zůstane Sawyer.

Děkuji.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Potřebuju se nějak zbavit nahromaděné nervozity, a tak mě napadá, že si zacvičím. Vplížím se do šatny, kde se rychle potichu převlékám, abych neprobudil Anu.

Na běžeckém pásu pak sleduju zpravodajství o vývoji na akciových trzích, poslouchám Foo Fighters a přemýšlím, kdo mě chce zabít.

ANA VONÍ SPÁNKEM, sexem a podzimním sadem. Na okamžik se přenesu do šťastnějších časů, kdy jsem si užíval bezstarostné dny se svou dívkou. „Hej, bejby, vstávej.“ Přitisknu rty k jejímu uchu.

Otvírá oči a její spánkem uvolněná tvář se rozzáří jako zlatý úsvit. „Dobré ráno,“ řekne. Přejede mi palcem po rtech a zlehka mě políbí.

„Vyspala ses dobře?“ zjišťuju.

„Hmm… ty tak krásně voníš. A hezky vypadáš.“

Usměju se. Je to jen dobře ušitý oblek, zlato. „Dnes musím do kanceláře brzy.“

Sedá si. „Už?“ Podívá se na hodiny v rádiovém budíku. Je 7:08.

„Musím něco vyřešit. Dneska tě bude doprovázet Sawyer a dohlédne na to, aby ti dali pisálci pokoj. Co ty na to?“

Přikývne.

To je dobře. Nechci ji děsit zprávami o Charlie Tango.

„Tak zatím.“ Políbím ji na čelo a odcházím dřív, než se nechám zlákat situací.

ZPRÁVA JE STRUČNÁ.

Systém hlášení nehod a incidentů FAA (AIRS)

OBECNÉ INFORMACE

Zdroj dat: DATABÁZE NEHOD A INCIDENTŮ

Číslo zprávy: 20110453923

Datum incidentu: 17. června 2011

Město: CASTLE ROCK Stát: WA

Název letiště: PORTLAND HELIPORT

Typ události: INCIDENT

Srážka ve vzduchu: NEPOTVRZENO

INFORMACE O LETADLE

Poškození letadla: PODSTATNÉ

Značka letadla: EURCPT Model letadla: EC-135

Výrobní série: EC-135-P2

Počet hodin v provozu: 1470

Provozovatel: GEH, s.r.o.

Typ provozu: LETECKÁ TAXISLUŽBA/PŘÍMĚSTSKÝ LETECKÝ PROVOZ

Registrační značka: N124CT

Pasažérů na palubě celkem: 2 Počet mrtvých: 0 Zraněných: 0

Hmotnostní třída letadla: DO 12501 LBS

Počet motorů: 2

Značka motoru: TURBOM Model motoru: ARRIUS 2B2

INFORMACE O LETOVÝCH PODMÍNKÁCH/PROVOZU

Primární letové podmínky: LET ZA OBVYKLÉ VIDITELNOSTI

Sekundární letové podmínky: POČASÍ NENÍ FAKTOREM

Vyplněn letový plán: ANO

PILOT LETADLA

Osvědčení pilota: OBCHODNÍ PILOT

Pilotní kvalifikace: ROTOROVÝ LETOUN/VRTULNÍK

Způsobilost pilota: KVALIFIKOVANÝ

Celkový počet letových hodin: 1180

Celkem hodin ve značce/modelu: 860 Celkem hodin za posledních 90 dní: 28

POZNÁMKY K UDÁLOSTI

DNE 17. ČERVNA 2011 PŘIBLIŽNĚ VE 14:20 HODIN PORTLANDSKÉHO ČASU DOŠLO NA LETOUNU EC-135, N124CT, VLASTNĚNÉM A PROVOZOVANÉM SPOLEČNOSTÍ GREY ENTERPRISES HOLDINGS, S.R.O., K ZÁVAŽNÉMU INCIDENTU. LETOUN BYL STABILNÍ, KDYŽ SE NÁHLE NAKLONIL A DOŠLO K AKTIVACI POŽÁRNÍ VÝSTRAHY MOTORU Č. 1. PILOT ZAJISTIL MOTOR Č. 1 POMOCÍ AUTOMATICKÉHO HAŠENÍ A POKUSIL SE VRÁTIT NA LETIŠTĚ SEA-TAC.

NA ZBÝVAJÍCÍM MOTORU Č. 2 DOŠLO ROVNĚŽ K AKTIVACI POŽÁRNÍ VÝSTRAHY. PILOT PROVEDL NOUZOVÉ PŘISTÁNÍ NA JIHOVÝCHODNÍM BŘEHU JEZERA SILVER LAKE. PŘI PŘISTÁNÍ PILOT AKTIVOVAL DRUHOU LÁHEV AUTOMATICKÉHO HAŠENÍ, LETOUN VYPNUL A EVAKUOVAL. ZRANĚNÍ NEJSOU HLÁŠENA. PILOT NÁSLEDNĚ POUŽIL PŘENOSNÝ HASICÍ PŘÍSTROJ. VÝROBCE NYNÍ PROVÁDÍ OHLEDÁNÍ MOTORŮ LETOUNU, PŘIČEMŽ PODLE PRVOTNÍCH ODHADŮ SE PŘÍČINA POŠKOZENÍ JEVÍ NEPRŮKAZNĚ A MŮŽE BÝT DŮSLEDKEM ÚMYSLNÉHO JEDNÁNÍ. NTSB SI VYŽÁDÁ DALŠÍ PROVĚŘENÍ.

U mě v kanceláři se Welch, Taylor a já společně probíráme zprávou. Welchova zasmušilá tvář působí v ostrém ranním světle ještě pochmurněji než obvykle a jeho výraz je ponurý. „Přestože má momentálně NTSB jenom podezření na sabotáž, myslím, že bychom měli postupovat, jako by šlo o úmysl. Takže už jsme prověřili všechny záznamy z kamer na přistávací ploše pro vrtulníky v Portlandu. Na těch jsme ale nezjistili žádnou podezřelou činnost.“ Zavrtí se na židli a odkašle si. „Nicméně v hangáru GEH na Boeing Field se něco dělo.“

Aha?

„Dvě z kamer byly nefunkční, tudíž nemáme kompletní pokrytí.“

„Cože! Jak se to stalo?“ Za co těm lidem kurva platím?

„To se snažíme zjistit,“ odpoví Welch. Jeho hlas je hluboký a chraplavý jako výfuk starého auta. „Jedná se o závažné narušení.“

Nekecej, Sherlocku. „Kdo je za to zodpovědný?“

„Je tam provoz na směny. Takže se to týká čtyř nebo pěti lidí.“

„Pokud se zjistí, že něco zanedbali, dostanou padáka. Všichni.“

„Jistě, pane.“ Letmo se podívá na Taylora.

„Momentálně nemáme žádné stopy, kdo by za tím mohl být,“ podrží ho Taylor.

„Ještě proběhne forenzní zkoumání vrtulníku,“ dodává Welch. „Doufám, že něco napoví.“

„Já chci víc než jen posranou nápovědu!“ zvýším hlas.

„Ano, pane,“ promluví oba současně. Tváří se jako spráskaní psi.

Kruci. Není to jejich vina, Greyi. Vzpamatuj se.

Pokračuju o něco mírnějším tónem. „Zjistěte, kdo to podělal v hangáru. A vyhoďte je. Jakmile budete vědět, co se stalo, chci hlášení. Mezitím se ujistěte, že je tryskáč zajištěný a v pořádku.“

„Ano, pane,“ souhlasí Taylor.

„Už po tom jdeme,“ zavrčí Welch. Je naštvaný. Taky má proč; tohle je jeho kompetence. „Národní úřad pro bezpečnost dopravy se tím zabývá a já očekávám, že o tom bude v průběhu vyšetřování informovat orgány činné v trestním řízení, a pokud to bude vhodné, přizvou je k součinnosti. Ještě si to u nich ověřím, abych vám to potvrdil.“

„Policie?“ Zeptám se.

„Ne. Spíš FBI.“

„Dobře. Třeba něco najdou. Jak jsme na tom s posilami ochranky?“ obracím se na Taylora.

„Reynolds i Ryan jsou nám k dispozici a začnou ještě dnes.“

„Nepřeju si, aby Anastasie něco tušila. Nesmí si dělat starosti. A chci vidět užší soupis těch, kdo by za tím mohli stát. Musím přiznat, že sám tápu.“

„Můj tým už sestavuje seznam potenciálních podezřelých,“ ozve se Welch.

„Já udělám totéž.“

„Pane, teď když je to na stránkách Federální letecké správy, může se toho chytit tisk a začít se vyptávat,“ poznamená Taylor.

Sakra. „Máte pravdu. Musíme na to upozornit Sama. Zavolám ho sem.“

„A já to s ním proberu,“ navrhuje.

Jestli se to dostane na veřejnost, budu to muset říct i Aně.

Jak se to mohlo stát?

Sabotáž!

Tohle mi byl čert dlužný.

Nechávám ty dva diskutovat o pravděpodobných podezřelých a vykouknu ze dveří. Andrea vzhlédne od počítače. „Pane Greyi?“

„Požádejte Sama a Ros, aby se k nám připojili.“

„Rozumím.“

NĚKDO KLEPE NA DVEŘE kanceláře. Je to Andrea. „Dáte si ještě kávu?“ ptá se mě.

„Ano, prosím.“

Na obrazovce počítače mám seznam všech akvizic, které jsem pořídil od doby, kdy jsem založil svou společnost. Procházím každou z nich, abych se zamyslel, jestli mě někdo nenapadne. Zatím jsem na nic nepřišel; je to deprimující. V hloubi duše se bojím o Anu – jestli někdo chce ublížit mně, mohla by to odskákat taky. Jak bych mohl žít s vědomím, že jsem to způsobil já?

„Latté?“

„Ne. Černou. A silnou.“

„Ano, pane.“ Andrea zavírá dveře a mně přichází e-mail od mé dívky.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Ticho před/po bouři?

Datum: 21. 6. 2011, 14:18

Komu: Christian Grey

Můj nejdražší pane Greyi,

dnes jste nějaký tichý. To mě znepokojuje.

Doufám, že v zemi vysokých financí a obchodních jednání je vše v pořádku.

Děkuji Vám za včerejší noc. Měl jste plné ruce práce. ;)

Axx

PS: Dnes odpoledne se uvidím s Bastillem.

Ano! Na krku ucítím horko, a tak si povoluju kravatu. To ta její chlípná poznámka. Píšu jí odpověď.

Od: Christian Grey

Předmět: Bouře udeřila

Datum: 21. 6. 2011, 14:25

Komu: Anastasia Steeleová

Má drahá snoubenko,

musím Vám poblahopřát, že jste si vzpomněla na svůj BlackBerry.

Bouřková mračna už se stahují. O předpovědi počasí a blížící se potopě Vás budu informovat, jakmile se vrátím domů.

Doufám, že tě Bastille moc neunaví. To je moje práce. ;)

To já děkuju za včerejší noc. Tvá výdrž a tvá ústa mě i nadále udivují – v tom nejlepším slova smyslu. ;) ;) :)

Christian Grey

Meteorolog & výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

PS: Tento týden bych rád vyzvedl zbývající věci z tvého bytu. Stejně už tam nebydlíš…

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Předpověď počasí

Datum: 21. 6. 2011, 14:29

Komu: Christian Grey

Váš e-mail mě příliš neuklidnil. Je mi však útěchou, že vlastníte loděnici a nepochybně si můžete dovolit postavit archu. Jste koneckonců nejschopnější člověk, kterého znám.

Vaše milující Ana xxx

PS: Promluvíme si o tom večer, kdy se nastěhuju.

PPS: Je meteorologie opravdu tvůj obor?

Nad jejím e-mailem se pousměju a bezděky přejedu ukazováčkem po třech křížcích.

Od: Christian Grey

Předmět: Můj obor jsi ty

Datum: 21. 6. 2011, 14:32

Komu: Anastasia Steeleová

Navždy.

Christian Grey

Šíleně zamilovaný výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

JE PŮL ŠESTÉ, když mě doktor Flynn vyzve ke vstupu do své kanceláře. „Dobré odpoledne, Christiane.“

„Johne,“ odpovídám cestou k pohovce, na kterou usedám a čekám, až si sedne naproti.

„Zažil jste velký víkend,“ poznamená přívětivě.

Odvracím pohled. Nevím, kde začít.

„O co jde?“ zeptá se.

„Někdo se mě snaží zabít.“

Flynn zbledne. To je poprvé, pomyslím si. „Ta havárie?“ ujasňuje si.

Přikývnu.

„To mě mrzí,“ zachmuří se.

„Moji lidé už na tom pracují. Bohužel netuším, kdo by to mohl být.“

„Nikdo vás nenapadá?“

Zavrtím hlavou.

„No,“ zafuní. „Doufám, že se do toho zapojí policie a společně najdete pachatele.“

„Spíš FBI. Ale mně jde hlavně o Anu.“

John přikývne. „O její bezpečí?“

„Ano. Zavedl jsem dodatečná opatření, ale nevím, jestli to bude stačit.“ Těžce polknu. Svírá mě narůstající úzkost.

„O tom už jsme mluvili,“ zareaguje. „Vím, že nesnášíte pocit, když nemáte věci pod kontrolou. Vím, že máte ohledně Any velké obavy, a chápu, proč se tak cítíte. Ale máte prostředky k zajištění její ochrany a zavedl jste opatření, aby byla v bezpečí. To je vše, co můžete udělat.“ Jeho pohled je pevný a upřímný a jeho slova uklidňující. S úsměvem dodává: „Ne, nemůžete ji někam zavřít.“

Můj smích je očistný. „Bohužel.“

„Je mi jasné, že vás to napadlo, ale vžijte se do její situace.“

„Jo, já vím. Chápu to. Nechci ji od sebe odhánět.“

„Přesně tak. Jsem rád, že si rozumíme.“

„To není všechno, o čem chci mluvit.“

„Poslouchám.“

Dlouze si povzdechnu a co nejstručněji zrekapituluju hádku s Elenou na oslavě svých narozenin a taky hádky s oběma rodiči, které pak následovaly.

„Musím uznat, Christiane, že se s vámi nikdy nenudím,“ zkonstatuje Flynn a v reakci na můj rezignovaný úsměv si promne bradu. „Máme jen hodinu – o čem byste rád mluvil?“

„Včera v noci jsem měl noční můru. O Eleně.“

„Aha.“

„Na přání rodičů jsem s ní přerušil styky. Daroval jsem jí naši společnou firmu.“

„To je velkorysé.“

Pokrčím rameny. „Asi ano. Ovšem myslím, že mi to nevadí. Samozřejmě mi pořád volá, ale dneska to bylo jenom dvakrát.“

„Měla na váš život velký vliv.“

„To měla. Nicméně přišel čas, abych se posunul dál.“

John se zamyslí. „Co vás rozrušilo víc – hádka s Elenou, nebo s rodiči?“

„Ta s Elenou byla trapná, protože u toho byla Ana. Navzájem jsme si řekli hnusné věci.“ I já slyším lítost ve svém hlase. V hloubi duše si přeju, abychom se rozešli v dobrém. „A Grace na mě byla strašně naštvaná. Nikdy předtím jsem ji neslyšel mluvit sprostě. Ale hádka s tátou byla nejhorší. Choval se jako kretén.“

„Byl naštvaný?“

„Hrozně.“ Ignoruju pocit viny, který mi hlodá v útrobách kvůli mé neloajalitě vůči Carrickovi.

„Řekl bych, že si do vás promítá svůj vztek na sebe. Chápete, proč se tak cítil, že?“

Ne. Ano. Možná.

Flynn pokračuje: „Ať už s tím souhlasíte, nebo ne, váš otec si pravděpodobně myslí, že Elena zneužila zranitelného dospívajícího. Jeho úkolem bylo vás chránit. A to se mu nepodařilo. Tak to nejspíš vidí on.“

„Ona mě nezneužila. Všechno jsem dělal dobrovolně.“ Z mých slov čiší frustrace.

Už se o tom nechci dohadovat.

John si povzdechne. „O tom už jsme mluvili mnohokrát a já se do té debaty nechci znovu pouštět, ale možná byste se mohl zkusit podívat na situaci očima svého otce.“

„Vpálil mi, že se možná nehodím pro manželství.“

Zdá se, že ho to zaskočilo. „Aha. Co ve vás jeho slova vyvolala?“

„Zlost. Strach, že by mohl mít pravdu.“ A stud.

„V jakém kontextu to řekl?“

Pohrdavě mávnu rukou. „Dělal mi přednášku o svátosti manželství. Říkal, že když ho nerespektuju, nemám v něm co dělat.“

John nechápavě stáhne obočí.

„Protože Elena byla tou dobou vdaná,“ upřesním.

„Už chápu,“ kývne a našpulí rty. „Christiane,“ osloví mě tiše, „váš otec má možná pravdu.“

Cože?

„Buď jste byl dobrovolně ve vztahu s ženou, které se kvůli tomu rozpadlo manželství – a stálo ji to mnohem víc, pokud si vzpomínám –, nebo jste byl zranitelný adolescent, který byl zneužit. Co z toho je pravda? Nemůže to být obojí.“

Naštvaně na něj zírám. Prosím? Co to mele?

„Manželství je vážná věc,“ dodá.

„Sakra, Johne, já to vím. Mluvíte přesně jako on!“

„Opravdu? To nebyl můj záměr. Jenom jsem vám chtěl nabídnout jiný úhel pohledu.“

Jiný úhel pohledu? Ale pořád do stejný prdele.

Provrtám ho očima, pak je však sklopím do klína. Mezi námi se rozhostí ticho.

Úhel pohledu, sakra. „Myslím, že se Carrick plete,“ zamumlám nakonec a uvědomím si, že přitom zním jako nevrlý puberťák, za kterého mě táta pořád považuje.

„Samozřejmě, že se plete. Nehledě na to, jaký mám názor na váš vztah s paní Lincolnovou, v průběhu let jste prokázal svou oddanost vůči ní víc než dostatečně. Myslím, že vás tíží lítost nad spálenými mosty.“

„Žádná lítost!“ odseknu. „Udělal jsem to dobrovolně.“

„Takže vina?“

Vzdychnu. „Vina? Necítím se provinile.“ Opravdu ne?

John zůstává netečný.

„Proto mám ty noční můry?“ ozvu se.

„Možná.“ Poklepe si ukazováčkem na ret. „Vzdáváte se dlouholetého důležitého vztahu, abyste se zavděčil rodičům.“

„Nedělám to kvůli rodičům. To kvůli Aně.“

Přikývne. „Vzdáváte se všeho, co znáte. Pro ženu, kterou milujete. Je to obrovský krok.“ Lehce se usměje. „Správným směrem, pokud vás zajímá můj názor.“

Podívám se na něj a nevím, co říct.

„Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekl. Náš čas vypršel,“ uzavře. „Můžeme se k tomu vrátit, až se uvidíme příště.“

Vstávám a cítím se trochu zmateně. Flynn mi jako vždy nasadil brouka do hlavy. Ale než se rozloučíme, mám ještě jednu palčivou otázku: „Jak se má Leila?“

„Dělá velké pokroky.“

„No, to je úleva.“

„To je. Uvidíme se příští týden.“

TAYLOR ČEKÁ VENKU V Q7.

„Půjdu domů pěšky,“ informuju ho. Potřebuju nějaký čas na přemýšlení. „Uvidíme se v Escale.“

Věnuje mi nesouhlasný pohled.

„Co je?“

„Pane, byl bych mnohem klidnější, kdybyste jel se mnou v autě.“

No jo vlastně. Někdo se mě snaží oddělat.

Mračím se na něj, když mi otvírá zadní dveře, ale rezignovaně lezu dovnitř.

Copak už nejsem vládcem svého vesmíru?

Moje nálada pod bodem mrazu se ještě ochlazuje.

„KDE JE ANA?“ udeřím na paní Jonesovou, když vejdu do obýváku.

„Dobrý večer, pane Greyi. Myslím, že je ve sprše.“

„Díky.“

„Večeře za dvacet minut?“ navrhne a zamíchá jídlo na sporáku. Voní to lákavě.

„Radši za třicet.“ Ana ve sprše nabízí určité možnosti. Paní Jonesová se snaží skrýt úsměv, ale já ho vidím a dělám jakoby nic. Jdu najít svou dívku. Není v koupelně, ale v ložnici. Stojí u okna, zabalená v ručníku a mokrá po sprchování.

„Ahoj,“ řekne s širokým úsměvem, který mizí, zatímco se k ní blížím. „Co se děje?“

Než stihnu odpovědět, pevně ji obejmu a vdechuju její sladkou, svěží vůni. Uklidňuje mě to.

„Christiane. Co se stalo?“ Přejede mi po zádech a přitiskne se ke mně.

„Chci tě jen držet.“ Zabořím obličej do jejích vlasů sepnutých do neuspořádaného uzlu.

„Jsem tady. Nikam nejdu.“ Z jejího hlasu čiší napětí. Nesnáším, když takhle zní. Zvedám ruku, abych jí podepřel zakloněnou hlavu a mohl přitisknout své rty na její. Veškerou úzkost vlévám do jednoho polibku. Zareaguje okamžitě. Hladí mě po tváři, otevírá se mi a její jazyk se vítá s mým.

Ach, Ano.

Když se odtáhne, jsme oba bez dechu a mně stojí.

Jsem zatraceně tvrdý. Kvůli ní.

„Co se děje?“ pobídne mě znovu a pozorně mi zapátrá v obličeji po nějaké nápovědě.

„Později,“ zašeptám jí do rtů a pomalu ji tlačím před sebou k posteli. Chytá mě za klopy saka a snaží se mi ho stáhnout, ale padá jí ručník a ona se v mé náruči ocitá nahá.

Zvedám ruku a povoluju gumičku, která drží její provizorní drdol. Uvolněné vlasy jí přirozeně splynou kolem ramen a na prsa. Rukama jí sjedu po zádech až na zadek, stisknu ho a přimáčknu ji k sobě. „Já tě chci.“

„To jsem si všimla,“ zkonstatuje a zavrtí boky.

Kruci. Zaculím se a jemně ji povalím do postele, na kterou dopadá roztažená v celé své nahotě, zatímco já stojím nad ní vklíněný mezi jejími koleny.

„Takhle je to lepší,“ zašeptám a moje předchozí podrážděnost upadá v zapomnění.

„Pane Greyi, přestože se mi v obleku líbíte, mám pocit, jako byste byl až moc oblečený.“ I její úzkost je pryč – oči má rozzářené a plné rozpustilé touhy. Je to vzrušující.

„Uvidím, co se s tím dá dělat, slečno Steeleová.“

Skousne si spodní ret a provokativně si přejede prsty mezi ňadry. Její bradavky jsou růžové, vztyčené a připravené. Přesně pro má ústa.

Stojí mě veškeré úsilí, abych ze sebe nestrhal oblečení a rovnou se do ní neponořil. Místo toho chytám uzel kravaty a jemně za něj zatáhnu, aby se pomalu rozvázal. Jakmile se uvolní, pouštím kravatu na zem a rozepínám si horní knoflík košile.

Z jejích pootevřených úst unikne vděčný povzdech.

Sklepu ze sebe sako a nechám ho svézt na podlahu, kam dopadne s tichým žuchnutím. Myslím, že to byl můj mobil. Ale já ten zvuk ignoruju a vytahuju si košili z kalhot.

„Sundat, nebo nechat?“ ptám se.

„Sundat. Hned. Prosím,“ nezaváhá.

Se spokojeným úšklebkem uvolňuju levý manžetový knoflíček a pak udělám to samé s pravou manžetou.

Ana se pode mnou zavrtí.

„Nehýbej se, zlato,“ zašeptám, zatímco si rozepínám nejnižší knoflík na košili. Pak se přesouvám k dalšímu a dalšímu, aniž bych z ní spustil oči. Jakmile je košile rozepnutá, putuje za mým sakem a já uchopím pásek. Aniny oči se rozšíří a naše pohledy se do sebe zaklesnou. Protáhnu konec pásku poutkem, rozepnu přezku a co nejpomaleji ho vyvlékám z kalhot.

Ana mě pozoruje s mírně nakloněnou hlavou a já si všímám, jak se jí zrychluje dech.

Přeložím pásek napůl a nechám ho proklouznout mezi prsty.

Ach, Ano… co všechno bych s ním mohl dělat.

Její boky se podvědomě zavlní.

Prudce trhnu oběma konci pásku a ozve se ostré prásknutí. Ani se nelekne, ale já už vím, že to není její šálek kávy, a tak ho pouštím na zem. Mělce vydechne a podívá se na mě – s úlevou a možná i trochu zklamaně, nevím. Ale to teď nehodlám řešit. Zouvám si boty a stahuju ponožky, pak rozepínám knoflík u kalhot a taky zip.

„Připravená?“ ověřuju si.

„Nedočkavá,“ vydechne zastřeným hlasem. „Ale tu show si užívám.“

Zakřením se a jedním pohybem si stahuju kalhoty i boxerky, čímž konečně uvolním napnutý penis. Klekám si na podlahu a líbám ji od vnitřní strany lýtka přes stehno a podél klína až k  pupíku, odkud pokračuju k ňadrům a výš, až se nad ní vzepřu připravený v té správné pozici.

„Miluju tě,“ zašeptám. Pronikám do ní a zároveň ji líbám.

„Christiane,“ zavzdychá.

Začínám se hýbat. Pomalu. Vychutnávám si ji. Svoji sladkou, milovanou Anu.

Svoji lásku.

Ovíjí si kolem mě nohy, prsty mi zaplétá do vlasů a silně za ně tahá.

„Taky tě miluju,“ vydechne mi do ucha a vyjde mi vstříc, aby sladila naše pohyby.

Pohybujeme se společně.

Najednou.

Jako jedno tělo.

A když se mi sype v náručí, bere mě s sebou.

„Ano!“

PŘITULÍ SE MI K HRUDI a já tuhnu v očekávání, že mě spolkne temnota. Ana se zarazí a zvedá hlavu. „I když se mi tvůj improvizovaný striptýz i jeho následky líbily, zajímalo by mě, jestli mi vysvětlíš tu předpověď počasí, o které jsme si psali, a kdy mi řekneš, co se děje.“

Konečky prstů bloudím nahoru a dolů po jejích zádech. „Můžeme se nejdřív najíst?“

Pousměje se. „Asi jo. Mám hlad. Ale nejspíš potřebuju ještě jednu sprchu.“

Ušklíbnu se. „Rádo se stalo.“ Sedám si a plácnu ji po zadku. „Vstávej! Řekl jsem Gail, že přijdeme za půl hodiny.“

„Opravdu?“ vyjekne polekaně.

„Opravdu,“ zazubím se.

ZELENÉ CURRY PANÍ JONESOVÉ je výborné, stejně jako sklenka Cablis, které si k němu vychutnáváme. „Takže… už přišla první zpráva z Federální letecké správy a za nějaký čas ji zveřejní.“

„A?“ řekne Ana a vzhlédne od jídla.

„Vypadá to, že s Charlie Tango někdo manipuloval.“

„Úmyslně?“

„Bohužel. Posílil jsem bezpečnostní opatření, dokud nezjistíme, kdo je za to zodpovědný. A myslím, že bude lepší, když zatím zůstaneš tady.“

Pevně přikývne, ale já v jejích očích rozeznávám znepokojení.

„Musíme být ostražití.“

„Dobře.“

Povytáhnu obočí.

„Já to zvládnu,“ ujišťuje mě spěšně.

Dobře. To bylo snadné.

Ale stejně se tváří zaraženě.

„No tak, neboj se,“ brouknu. „Udělám všechno, co bude v mých silách, abych tě ochránil.“

„Nebojím se o sebe, ale o tebe.“

„Taylor a jeho lidi po tom jdou. Nedělej si starosti.“

Zamračí se a pokládá vidličku na talíř.

„A nepřestávej jíst.“

Skousne si spodní ret a já se natáhnu, abych ji vzal za ruku. „Ano. Bude to v pořádku. Věř mi. Nedovolím, aby se ti něco stalo,“ ujišťuju ji. Ale pak měním téma v naději, že se přesuneme do bezpečnějších vod. „Jak bylo s Bastillem?“

Její výraz rozjasní laskavý úsměv. „Je vážně dobrý. A důsledný. Myslím, že mi jeho tréninky budou svědčit.“

„Už se nemůžu dočkat, až si to spolu rozdáme.“

„Měla jsem dojem, že už se stalo, Christiane.“

Od srdce se zasměju. Ovšem. Trefa do černého, Anastasie… trefa do černého.

ČTVRTEK, 23. ČERVNA 2011

Oknem do mé kanceláře proniká ranní slunce. Dovnitř vstupuje Ros a společně usedáme k malému konferenčnímu stolu. „Jak se cítíš?“ zjišťuju.

„Děkuju, Christiane, dobře. Jestli se ptáš na to naše nouzové přistání minulý týden, tak myslím, že už jsem se úplně zotavila.“

„I tvoje nohy?“

Zasměje se. „Ano. Puchýře jsou pod kontrolou. A co ty?“

„Jo, díky. Myslím, že jsem v pohodě. I když ten pocit, že to byl úmysl, stojí pěkně za hovno.“

„Kdo by něco takového dělal?“

„To netuším.“

„Co třeba nespokojení zaměstnanci?“

„Welchův tým už důkladně prověřuje složky všech současných i bývalých, tak se uvidí, jestli se jim podaří najít někoho podezřelého. Zatím máme jenom Jacka Hydea, toho blba, kterého jsem vyhodil ze SIP.“

„Myslíš toho redaktora?“ Vysoký hlas jasně vypovídá o jejím překvapení. Její šokovaný výraz mě téměř rozesměje.

„Jo.“

„To se mi nějak nezdá.“

„Viď? Welch se ho snaží vypátrat, protože to vypadá, že od té doby, co jsem ho vyhodil, nebyl ve svém bytě. Každopádně po něm jde.“

„Woods?“ navrhne, jako by ji to náhle inspirovalo.

„Rozhodně. Toho si Welch taky proklepne.“

„Ať už je to kdokoli, doufám, že toho parchanta chytíte.“

„Taky doufám.“ Čím dřív, tím líp. „Tak co tam máš jako první?“

„Kavanagh Media. Musíme se pustit do té smlouvy. Už jsi schválil náklady?“

„Vydrž. Ještě mám pár dotazů na Freda. Ale jakmile to dotáhnu, vytasíme se s konečným návrhem. Až jejich lidi schválí cenu za metr, můžeme začít s projektem optických vláken.“

„Dobře, počkám, dokud se neporadíš s Fredem.“

„Dnes se s ním sejdu, takže to probereme. Ukáže mi svůj nejnovější prototyp tabletu. Myslím, že jsme připraveni na další krok.“

„To je dobrá zpráva. Přemýšlel jsi o dalším postupu s Tchaj-wanem?“

„Četl jsem zprávy. Jsou zajímavé. Je zřejmé, že jejich loděnice prosperují, a já chápu, že se snaží expandovat, ale moc jsem nepochopil, proč chtějí investovat zrovna ve Státech.“

„Strýček Sam je na naší straně,“ míní Ros.

„To je pravda. Určitě v tom budou daňové úlevy, ale je to velký krok přesunout část našeho stavebního rozvoje ze Seattlu. Musím si být jistý, že jsou spolehliví a že to bude pro GEH vhodná investice.“

„Christiane, z dlouhodobého hlediska to bude levnější. To přece víš.“

„Nepochybně, a vzhledem k tomu, že cena oceli stoupá, je to možná jediný způsob, jak udržet loděnice GEH nad vodou a zachovat všechna pracovní místa.“

„Myslím, že bychom měli provést úplnou analýzu dopadů na naše loděnice a pracovní sílu.“

„Souhlas,“ odpovídám. „To je dobrý nápad.“

„Dobře, promluvím o tom s Marcem a zapojím do toho jeho tým. Ale myslím, že už nemůžeme moc otálet, nebo půjdou jinam.“

„Chápu. Co dál?“

„Továrna. Detroit. Bill vytipoval tři potenciální brownfieldy a teď už jenom čekáme, jak se rozhodneš.“ Věnuje mi pichlavý pohled. Ví, že to odkládám.

Proč to sakra musí být zrovna Detroit?

Těžce si povzdychnu. „Jasně. Vím, že Detroit nabízí nejlepší nabídky. Udělejme porovnání nákladů a pak probereme výhody a nevýhody jednotlivých lokalit. Zkusíme to vyřídit do příštího týdne. Co ty na to?“

„V pořádku. To zní dobře.“

Dál se pouštíme do debaty o Woodsovi a o tom, jaké legální páky proti němu můžeme použít kvůli porušení dohody o mlčenlivosti.

„Myslím, že si sám vykopal hrob,“ zamumlám s opovržením. „Tisk se k němu nechová zrovna přívětivě.“

„Už jsem mu napsala dopis a pohrozila právními kroky.“

„A vyjádřila jsi naše zklamání?“

Zasměje se. „To si piš.“

„Uvidíme, jestli ho to umlčí. Čuráka,“ zamumlám si pro sebe, ale Ros se nad mou volbou slov nesouhlasně zamračí.

„Je to čurák,“ trvám si na svém. „A je podezřelý.“

Ros si zachová dekorum a mé obhroublosti už si nevšímá. „A teď z osobního soudku – jsme na dobré cestě ke koupi tvého domu. Budeš muset složit peníze do úschovy. Pošlu ti podrobnosti a můžeme začít se znaleckými posudky.“

„Řekl jsem svému dodavateli, že budou příští týden, i když si nejsem jistý, jestli je vůbec potřebuju. Stejně to budu celé rekonstruovat.“

„To nemůže být na škodu. Budou se hodit, aby tvůj dodavatel věděl, s čím se potýká.“

„Na tom něco bude,“ přikývnu.

Najednou zamyšleně stáhne obočí. „Víš, přemýšlela jsem…“ Odmlčí se.

„O čem?“

„Vzhledem k tomu, že ti někdo usiluje o život, neuvažuješ o tom, že bys ve vašem bytě vybudoval ochrannou místnost?“

Její návrh mě překvapil. „Ne, to mě nikdy nenapadlo. Vždyť bydlím v podkroví. Ale máš pravdu, asi bych to měl zvážit.“

Nejistě se pousměje. „Z mé strany je to všechno.“

„Z mojí ne.“ Zpod stolu lovím tašku Nordstrom, kterou mi dnes ráno přinesl Taylor. „Tohle je pro tebe. Jak jsem slíbil.“

„Cože?“ nechápavě se zamračí, vezme tašku a nakoukne dovnitř.

„Lodičky od Manola,“ prozrazuju. „Snad ti budou.“

„Christiane, tos –“ protestuje.

Zved ám ruce. „Slíbil jsem ti je. Doufám, že ti padnou.“

Ukloní hlavu a upře na mě pohled, který je zjevně plný náklonnosti. Znervózňuje mě to. „Děkuju,“ řekne. „A jen tak mimochodem, navzdory tomu, co se stalo, s tebou klidně znovu poletím. Kdykoli.“

Páni. Tomu říkám poklona.

PO JEJÍM ODCHODU si sedám ke stolu a volám Vanesse Conwayové z oddělení nákupu. Myslím na to už několik dní.

„Pane Greyi?“ ozve se mi.

„Zdravím, Vanesso, mám k vám velkou prosbu. Asi takhle: po té naší nehodě nám s Ros hodně pomohl jistý chlápek jménem Seb, řidič kamionu. Dělá na sebe. Nevím, jestli bychom pro něj našli nějaké využití – řídí obří náklaďák.“

„Chcete, abych ho kontaktovala?“

„Chci. Ale nejdřív ho budete muset najít. Nemám na něj kontakt.“

„Hmm. Uvidím, co se dá dělat.“

„Jezdí většinou mezi Portlandem a Seattlem. Myslím.“

„Dobře. Nechte to na mně.“

„Díky, Vanesso.“ Zavěšuju a znovu si přeju, aby mi býval dal vizitku. Alespoň má tu moji, pokud ji nevyhodil. Rád bych mu jeho nezištnou pomoc nějak oplatil.

Otáčím se k počítači, abych zkontroloval e-maily. Přišel mi jeden od Any.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Stýská se mi po tobě

Datum: 23. 6. 2011, 11:03

Komu: Christian Grey

To je vše.

Axx

Od: Christian Grey

Předmět: Mně víc

Datum: 23. 6. 2011, 11:33

Komu: Anastasia Steeleová

Kéž by sis to rozmyslela a přestěhovala si zbytek svých věcí do Escaly už tento víkend.

Stejně u mě spíš každou noc, tak jaký má smysl platit nájem za byt, ve kterém nikdy nejsi?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Nenápadně jsem se snažil Anu přesvědčit, aby se ke mně nastěhovala. Ale zatím odmítá. Proč s tím tak otálí? Od té doby, co přijela do Seattlu, téměř nebydlela ve svém vlastním bytě. Souhlasila s tím, že si mě vezme… ale bude bydlet jinde? Nechápu to. A štve mě to.

No tak, nastěhuj se ke mně, Ano.

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: Bydli se mnou

Datum: 23. 6. 2011, 11:39

Komu: Christian Grey

Slušný pokus, Greyi.

Mám na tebe ve svém bytě krásné vzpomínky.

Říkala jsem ti to. Chci jich víc.

Vždycky chci víc.

Tak bydli se mnou.

Axx

Ach, Ano, Ano, Ano. Ty chceš vždycky víc. Klidně bych s tebou bydlel, kdybychom tam byli v bezpečí.

Od: Christian Grey

Předmět: Tvé bezpečí…

Datum: 23. 6. 2011, 11:42

Komu: Anastasia Steeleová

… pro mě znamená víc než vytváření vzpomínek.

To mohu zajistit ve své slonovinové věži.

Prosím, rozmysli si to.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

PS: Doufám, že se ti ten nápad se svatební agentkou líbí.

Moje matka se s námi dnes večer setká v Escale společně se svatební agentkou. Takhle si teda večer nepředstavuju. Proč jsme nemohli odjet do Vegas a vzít se tam? Už bychom byli manželé. Možná bych se teď cítil šťastnější, protože by Ana přestala váhat se stěhováním.

Proč se tak zdráhá?

Potřebuje svůj byt jako zálohu, kdyby si to náhodou rozmyslela?

Sakra práce.

Pochybnosti jsou ošklivé slovo pro ošklivé pocity.

Proč do toho nejde naplno?

A dost, Greyi.

Souhlasila, že si tě vezme!

Abych se od těch znepokojivých myšlenek rozptýlil, beru si telefon, že zavolám Welchovi a vyžádám si aktuální informace o vyšetřování nehody. Taky se ho chci poptat, jestli už našel Jacka Hydea a co ví o ochranných místnostech.

TAYLOR MĚ NECHCE nechat jít pěšky do kanceláře starosty ani zpátky, takže po dlouhém obědě se starostou neochotně usedám na zadní sedadlo audi, abych absolvoval krátkou zpáteční cestu do Grey House. Nejsem si jistý, jestli skutečně oceňuju, že se kolem mě Taylor motá jako kvočna. Dusí mě to. Dlouze a pomalu vydechnu a vzpomenu si, jak mě Ana obviňovala, že jí dělám přesně to samé.

K čertu. Jenom doufám, že dokáže tolerovat Sawyerův bedlivý dozor.

Pozitivní je, že mi Taylor doporučil, abych přestal hrát golf. Kolem golfového hřiště je prý příliš mnoho stromů, kde by se mohl případný útočník ukrýt. Nejsem nadšeným příznivcem tohoto sportu, takže není těžké se ho vzdát, i když si myslím, že to Taylor trochu dramatizuje.

Když se podívám nahoru skrz panoramatické střešní okno, zahlédnu nad masivem oceli a skla centra Seattlu blankytnou letní modř. Na okamžik si přeju být tam nahoře.

Ta svoboda být ve vzduchu.

Musím se tam s Anou vrátit. V kluzáku bychom bezpečně brázdili oblohu. Bez všudypřítomné bdělosti naší ochranky. Ta představa je nesmírně lákavá. Ale pokud tam chci Anu vzít, potřebuju nový kluzák, model pro dva. Radostně si promnu ruce, protože tohle bude příležitost k nákupům podle mého gusta. Lovím z kapsy telefon a na webových stránkách Alexandra Schleichera si hledám nejnovější návrhy letadel.

„MOC VÁM DĚKUJU, Christiane, Ano. Bylo mi velkým potěšením, určitě budete mít tu nejkrásnější svatbu.“

„Děkuju, Alondro,“ zacukruje Grace. „Já ty tvoje nápady prostě miluju,“ zatleská v neobvyklém projevu nadšení, zatímco já mám co dělat, abych si udržel strojený úsměv, aniž bych obrátil oči v sloup. Chovám se, jak nejlíp dovedu. Nápady paní Gutierrezové jsou skutečně skvělé. Já jenom chci, aby se pokud možno co nejrychleji uskutečnily a my dva se mohli vzít.

„Vyprovodím vás,“ řekne Ana a vede ji do haly.

„Tak co na ni říkáš?“ ptá se mě Grace.

„Je v pohodě.“

„Bože, Christiane,“ vzdychne máma podrážděně. „Je mnohem víc než v pohodě.“

„Dobře. Je to Boží dar pro plánování svateb.“ Z mých slov ukápne sarkasmus. Grace semkne rty a já mám pocit, že se mi chystá vynadat, jenže to už se vrací Ana.

„Co si o ní myslíš?“ ptá se mě a pohledem zapátrá v mé tváři.

„Myslím, že je fajn. A tobě se líbila?“ To je důležitá otázka.

„No jasně. Myslím, že má spoustu skvělých nápadů. Doktorko Grey–“

„Prosím tě, Ano. Říkej mi Grace.“

„Grace,“ opraví se Ana s rozpačitým úsměvem. „Takže teď máme poslat oznámení o datu konání svatby všem našim hostům?“ Ana rychle zamrká, najednou se zatváří vyděšeně. „Vždyť ani nemáme seznam hostů,“ zašeptá.

„To se dá snadno zařídit,“ ujistím ji. Kromě rodiny, pomyslím si, chci pozvat jenom dva další lidi: Ros a doktora Flynna s jejich partnery. Možná Bastilla… a Maca.

„Je tu ještě jedna věc,“ promluví Grace.

„Jaká?“

„Vím, že si nepřeješ katolický obřad, ale nechceš zvážit, že bys požádal reverenda Michaela Walshe, aby vám ho vedl?“

Reverend Walsh. To jméno mi něco říká.

„Je to kaplan v mé nemocnici a zároveň můj drahý přítel. Vím, že ses nikdy moc nemusel s knězi, které známe.“

„No jasně. Vzpomínám si na něj. Vždycky se ke mně choval hezky. Já jenom nechci náboženský obřad, ale nevadí mi, když ho povede on. Teda, pokud to nevadí Aně.“

Ana přikývne. Je trochu pobledlá; vypadá ztraceně.

„Výborně. Zítra si s ním promluvím. A teď už vás nechám, abyste se pustili do toho seznamu,“ rozhodne Grace a nastaví mi tvář k rychlému polibku. „Sbohem, miláčku,“ řekne. „Jen klid, Ano. Já se ozvu.“

„To budu ráda,“ souhlasí Ana a mně se zdá, že je trochu bez elánu. Není s tou svatební agentkou spokojená? Je stejně zmatená jako já? Uklidňujícím způsobem jí stisknu ruku a společně vyprovázíme mou matku do foyer. Když čekáme na výtah, Grace se ke mně otočí.

„Christiane, prosím, zavolej otci.“

Povzdechnu si. „Ještě si to rozmyslím.“

„Přestaň trucovat,“ varuje mě tiše.

„Grace…“ Nech toho!

Ana se na nás podívá, ale moudře zachová mlčení. Zachrání mě cinknutí výtahu a jeho otevírající se dveře. Když Grace nastupuje, natáhnu se po Anině ruce. „Dobrou noc,“ rozloučí se matka a dveře se za ní zavřou.

„Ty nemluvíš s otcem?“ odtuší Ana.

Pokrčím rameny. „To bych netvrdil.“

„Je to kvůli minulému víkendu? Jak jste se pohádali?“

Opětuju její pátravý pohled, ale nic na to neřeknu. Tohle je mezi ním a mnou.

„Christiane, je to tvůj táta. Jenom má o tebe starost.“

Zvedám ruku a doufám, že ji to zastaví. „Nechci se o tom bavit.“ Založí si ruce na prsou a vystrčí tu tvrdohlavou steeleovskou bradu. „Vykašli se na to, Anastasie.“

V očích jí zableskne kobaltová modř, ale pak si povzdechne a spustí ruce. Podívá se na mě s výrazem, který ze všeho nejvíc připomíná směs frustrace a soucitu.

Padesát odstínů, zlato.

„Máme jiný problém,“ řekne pak. „Můj táta chce zaplatit za svatbu.“

„Vážně?“

To ani náhodou. Bude to stát majlant, který on nemá. Přece nezruinuju svého tchána. „Myslím, že to nepřipadá v úvahu.“

„Fakt? A proč?“ Ana lehce povytáhne koutky.

„Bejby, ty víš proč.“ Nechci o tom debatovat. „Odpověď zní ne.“

„Ale –“

„Ne.“

Stáhne rty do tenké linky, kterou tak dobře znám.

„Ano, s tou svatbou máš volnou ruku. Dělej si, co chceš. Ale tohle ne. Víš, že by to nebylo vůči tvému otci fér. Je rok 2011, ne 1911.“

Povzdechne si. „Jasně, ale nevím, co mu řeknu.“

„Řekni mu, že se chci o všechno postarat sám. Že je to pro mě absolutní nutnost.“

A to je pravda.

Znovu si povzdechne a tentokrát se zdá, že rezignovaně.

„Tak co, pustíme se do toho seznamu?“ zeptám se v naději, že ji to zbaví úzkosti a zároveň odvede její pozornost od Raye.

„To bychom měli,“ souhlasí a já vím, že jsem zažehnal hádku.

PŘITISKNU JÍ RTY NA UCHO a ona v dozvuku orgasmu zalapá po dechu. Na čele se jí perlí pot a její prsty stále svírají mé vlasy.

„Jaké to bylo, Anastasie?“

Zadrmolí moje jméno a já mám dojem, že říká „fantastické“.

Usměju se. „Prosím, nastěhuj se ke mně.“

„Dobře, ale ne tenhle víkend. Prosím. Christiane.“ Je tak udýchaná. A chvějí se jí víčka. „Prosím,“ zopakuje tiše.

Sakra.

„Tak fajn,“ zašeptám. „Jsem na řadě,“ vydechnu, štípnu ji zuby do lalůčku a otočím ji na břicho.

ÚTERÝ, 28. ČERVNA 2011

„Chce s vámi mluvit Leila,“ řekne Flynn a já podle jeho zúžených očí poznávám, že se soustředí na mou reakci. Myslím, že mě zkouší, ale nejsem si jistý.

„O čem?“ ptám se opatrně.

„Řekl bych, že vám chce poděkovat.“

„Mám s ní promluvit?“

John se zamyšleně opře dozadu. „Osobně? Myslím, že to není dobrý nápad.“

„Co by se mohlo stát?“

„Christiane, ona k vám chová silné city. Všechno, co cítila ke svému zesnulému příteli, si teď přenesla na vás. Domnívá se, že je do vás zamilovaná.“

Zamrazí mě v zátylku a srdce mi sevře úzkost.

Ne! Jak mě může milovat?

Ta myšlenka je nesnesitelná.

Lásku ke mně smí cítit jenom Ana. Slunce, měsíc, hvězdy – celý vesmír se točí jenom kolem ní.

„Můj názor je, že si s Leilou budete muset stanovit jasné hranice. Bude to pro její dobro,“ poučí mě Flynn.

Nejspíš i pro moje. „V tom případě by mohla naše komunikace probíhat vaším prostřednictvím. Ostatně, má můj e-mail, ale zatím se neozvala.“

„Nejspíš se bojí, že jí neodpovíte.“

„Má pravdu. Nikdy jí neodpustím, že na Anu mířila zbraní.“

„Jestli vás to utěší, má velké výčitky svědomí.“

Podrážděně si odfrknu; její výčitky svědomí mě nezajímají. Chci, aby se uzdravila a zmizela. „Ale jinak se jí daří dobře,“ odtuším.

„Ano, opravdu dobře. Umělecká terapie dělá divy; myslím, že se chce vrátit do rodného města a věnovat se výtvarnému oboru.“

„Našla si nějakou školu?“

„Našla.“

„Pokud se bude držet dál od Any – a mě, když na to přijde –, budu její studia financovat.“

„To je od vás vážně velkorysé,“ zhodnotí Flynn, ale pak se zamračí a já mám podezření, že chce něco namítnout.

„Mohu si dovolit být velkorysý. A těší mě, že se zotavuje,“ dodávám rychle.

„Tento týden ji propustí. Vrátí se ke svým rodičům.“

„Do Connecticutu?“

Přikývne.

„Dobře.“ To znamená, že bude na druhé straně země.

„Doporučil jsem jí psychiatra v New Havenu, aby nemusela cestovat tak daleko. Bude o ni dobře postaráno.“ Odmlčí se a pak změní téma. „Přestaly už ty noční můry?“

„Prozatím.“

„A Elena?“

„Přerušili jsme veškeré styky a včera už jsem podepsal smlouvy. Je to vyřízené. Řetězec Esclava je teď její.“ Jméno, které pro něj Elena vybrala, ve mně vždycky vyvolávalo úsměv. Dokonce i teď.

„Jak se cítíte?“

„Nijak zvlášť jsem o tom nepřemýšlel.“ Teď mě zaměstnávají jiné věci. „Jen se mi ulevilo, že už je po všem.“

Flynn se na mě zadívá a já mám dojem, že chce pokračovat ve vyptávání, ale nakonec opět mění téma: „A jak se cítíte obecně?“

Zamyslím se nad tím a přitom si uvědomím, že kromě sabotáže na mou milovanou Charlie Tango a toho, že mě chce někdo zabít, se cítím… dobře. Jsem samozřejmě znepokojený a naštvaný, že se Ana nechce přestěhovat do Escaly, ale chápu, že touží strávit ještě jednu noc se mnou v jejím bytě, k čemuž by mohlo dojít už tento víkend. To se ke mně totiž chystají chlapi z firmy na budování ochranných místností a my se potřebujeme někam uklidit. Máme tři možnosti – hotel, Grace nebo Ana.

„Jsem v pohodě.“

„To vidím. A jsem překvapený,“ pronese Flynn zamyšleně.

„Proč? Co je na tom?“ divím se.

„Je lepší, když svou úzkost soustřeďujete na vnější podněty, než abyste ji obracel do sebe.“

Zamračím se. „To je jasné, vždyť ohrožení mého života je vnější podnět.“

Přikývne. „Jistě. A účinně odvádí vaši pozornost od vnitřních démonů.“

„Takhle jsem o tom nepřemýšlel.“

„Už jste mluvil s otcem?“

„Ne.“

Flynn se tváří netečně, jenom rty se mu mírně sevřou.

Povzdechnu si. „Všechno má svůj čas.“

Podívá se na hodiny. „Náš čas vypršel.“

PÁTEK, 1. ČERVENCE 2011

Někdo klepe na dveře mé kanceláře. Dovnitř vstupuje Andrea a já vzhlédnu od katalogu svatebních oznámení, který mi poslala Ana. „Copak?“ zeptám se, překvapený jejím náhlým vpádem.

„Je tu váš otec.“

Cože? „V kanceláři?“

„Jede nahoru.“

Do prdele!

„Omlouvám se, pane Greyi,“ pokračuje Andrea. „Nechtěla jsem ho nechat stát v hale.“ Rozpačitě pokrčí rameny. „Je to váš otec.“

Proboha. Kontroluju čas. Je čtvrt na šest a já v půl odjíždím na prodloužený víkend.

„Řekněte mu, ať počká.“

„Jistě, pane.“ Odchází a zavírá za sebou dveře.

Sakra práce.

O další rozhovor se starým dobrým taťkou nestojím. Náš poslední jsme si tak krásně užili. Ale díky své asistentce teď nemám na výběr.

Kruci.

Nikdy předtím se neobjevil bez ohlášení… na rozdíl od mé matky. Zhluboka se nadechnu, vstanu a protáhnu se. Shrnu si rukávy košile a připínám k nim manžetové knoflíčky, které ležely na stole. Z opěradla židle stahuju sako, oblékám si ho a zapínám na jeden knoflík. Povytáhnu si manžety košile, urovnám kravatu a prohrábnu si vlasy.

Tak se ukaž, Greyi.

Carrick stojí před mými dveřmi a v ruce drží svůj oblíbený kufřík. „Tati,“ pozdravím ho a přitom zachovám neutrální tón.

Jeho rty se zvlní do vřelého neskrývaného úsměvu, který mi připomene čtyřiadvacet let lásky a otcovské hrdosti.

Páni. To mě zarazí.

„Ahoj, synku,“ řekne.

„Pojď dál. Můžu ti něco nabídnout?“ ptám se a snažím se ovládnout náhle zjitřené emoce.

Přišel se pohádat? Usmířit? Co tu chce?

„Už se mě ptala Andrea. Ne, nic nechci,“ řekne. „Nezdržím se dlouho.“ Vejde do mé kanceláře, a než zavřu dveře, rychle se rozhlédne. „Už je to dávno, co jsem tu byl naposledy.“

„Já vím,“ zamumlám.

„To je krásný Anin portrét.“

Její černobílá fotografie na stěně naproti mému stolu působí podmanivě. Ana se na nás dívá s milým a plachým úsměvem, který naznačuje, že se baví, ale zároveň ukrývá její sílu. Rád si představuju, že se na mě směje jako obvykle; tím způsobem, který mě nutí nebrat se tak vážně. „Koupil jsem ho nedávno. Fotil to její kamarád z WSU, José Rodriguez. Měl výstavu v Portlandu. Potkal ses s ním u mě doma. Tu noc, kdy se zřítila Charlie Tango. Je to součást série fotografií. Je jich celkem sedm. Tuhle jsem nainstaloval na začátku týdne. Má na ní krásný úsměv,“ blábolím.

Carrickův pohled je vřelý, ale ostražitý. Rukou si pročísne vlasy.

„Christiane, já –“ Zarazí se, jako by měl na jazyku obzvlášť bolestnou myšlenku.

„Poslouchám,“ pobídnu ho stroze.

„Přišel jsem se omluvit.“

Jen tak. Bere mi všechen vítr z plachet a já se ocitám bezmocný a ztracený uprostřed oceánu.

„To, co jsem řekl, bylo špatné. Byl jsem naštvaný. Na sebe.“ Propaluje se do mě pohledem a v prstech svírá rukojeť starého kufříku, který má už celá léta. Stažené hrdlo mě pálí a já přemýšlím, co říct, a přitom si vybavím, jak tenhle kufřík vždycky ležel na omšelé židli v jeho pracovně.

„Christiane, tohle je už druhá škola, ze které tě museli vyloučit kvůli tvému agresivnímu chování.“ Táta je bez sebe. V naplno rozvinutém režimu kreténa. „Tohle je naprosto nepřijatelné. Tvoje matka a já jsme v koncích.“ S rukama za zády rázuje před svým stolem tam a zpátky.

Stojím před ním, klouby na rukou mám otlučené a nepříjemně mi v nich tepe. Bok mě bolí od kopanců, které jsem utržil. Ale to je mi u prdele. Wilde si to zasloužil. To on je agresivní debil. Rád šikanuje menší děti. Chudší, než je on. Je to odpad, který si školy přehazujou jako horký brambor.

„Už není z čeho vybírat, hochu.“

Táta s mámou mají konexe. Vím, že mi najdou nějakou jinou školu. Nebo se na to vykašlu, už se nepotřebuju dál vzdělávat.

„Dokonce jsme uvažovali o vojenské škole.“

Jako v nějakém filmu si sundává brýle a zadívá se na mě; čeká na moji reakci. Ale já na něj kašlu. Seru na vojenskou školu. Jestli se mě takhle chtějí zbavit, ať jdou do hajzlu. Jen do toho. Se sklopenýma očima zírám na ten pitomej kufřík, kterej s sebou všude vláčí, a ignoruju žiletky v krku.

Proč se nikdy nepostaví na mou stranu?

Nikdy.

První ránu mi dal on.

Já se jenom bránil.

Seru na to.

Dnes jsou vrásky kolem jeho očí hlubší a skla jeho brýlí silnější, ale způsob, jakým se na mě dívá a čeká, jak zareaguju na jeho omluvu, je stále stejně klidný a trpělivý.

Táta.

Přikývnu. „Taky se omlouvám,“ zamumlám.

„Dobře.“ Odkašle si a ještě jednou se podívá na portrét Any. „Je to krásná holka.“

„To je. Ve všech ohledech.“

Jeho pohled zjihne. „No, nebudu tě zdržovat.“

„Fajn.“

V obličeji se mu mihne úsměv, a než se stačím vzpamatovat, je pryč a dveře se za ním zavírají.

Vydechnu a smyčka kolem mého krku se stahuje o něco víc. Svírá mi i srdce.

Kurva. Omluva. Od mého táty. Tohle je poprvé. Nemůžu uvěřit, že se to stalo. Podívám se na Anu s jejím potutelným úsměvem a najednou mám pocit, jako by věděla, že to přijde. Christiane, je to tvůj táta. Jenom má o tebe starost. Zaslechnu její hlas v hlavě a uvědomím si, že ji chci slyšet naživo. Hned.

Vracím se ke stolu a beru do ruky telefon.

Ana to zvedá po prvním zazvonění, jako by můj hovor čekala. „Ahoj,“ vydechne tiše. Je to balzám na mou rozervanou duši.

„Ahoj,“ zašeptám. „Chyběla jsi mi.“

Skoro slyším její úsměv. „Taky jsi mi chyběl, Christiane.“

„Jsi připravená na dnešní večer?“

„Jsem.“

„Válečná porada?“

„Přesně,“ zachichotá se.

Dnes večer. Řešíme svatbu. U ní doma.

ANA OTEVÍRÁ DVEŘE svého bytu a já proti kuchyňskému světlu zahlédnu její siluetu. Na sobě má splývavé květované šaty, které jsem ještě neviděl. Šaty jsou průsvitné a všechny její linie a křivky v nich působí jako ladná socha vytesaná jenom pro mě. Bere mi dech.

„Ahoj,“ řekne.

„Ahoj. Pěkné šaty.“

„Tyhle staré?“ Rychle se zatočí a sukně se jí ovine kolem nohou. Vím, že si je oblékla speciálně pro mě.

„Těším se, až tě z nich svléknu,“ ujistím ji a podám jí kytici růžových pivoněk, které jsem koupil na Pike Place Market.

„Květiny?“ rozzáří se, když se pro ně natáhne a zaboří do nich nos.

„Copak nemůžu své snoubence koupit květiny?“

„Můžeš; a čas od času to děláš. I když mám dojem, že tohle je poprvé, cos mi je doručil osobně.“

„Myslím, že máš pravdu. Můžu jít dál?“

Zasměje se, rozevře náruč a já vkročím do jejího objetí a přitisknu ji k sobě. Pohladím ji po vlasech a vdechnu její omamnou vůni.

Domov. Ana je domov.

Ana je můj život.

„Jsi v pořádku?“ Položí mi dlaň na tvář a její zářivě modré oči zapátrají v mých.

„Už jsem.“ Nakloním se pro rychlý polibek. Její rty se dotknou mých a z původního letmého těší-mě-že-tě-vidím se stává víc. Mnohem víc. Prsty její volné ruky mi vklouznou na zátylek a ona se mi otevře jako exotická květina. Její ústa jsou teplá a lákavá. Sykavě se nadechne, když sjedu rukou po měkké látce, která jí přiléhá k tělu, a sevřu její zadek. Její jazyk se vítá s mým, až oba lapáme po dechu a v mých žilách proudí touha, která hledá cestu ven.

Zasténám, odtáhnu se a zadívám se do její krásné omámené tváře.

„V pořádku, Taylore, můžete jít, “ vypravím ze sebe.

„Děkuji, pane.“ Za mými zády vystoupí ze stínu schodiště Taylor a položí dovnitř mou koženou tašku s věcmi na jednu noc. Oběma nám kývne na pozdrav a vydává se dolů po schodech.

Ana se uchichtne. „Nevěděla jsem, že je tady.“

„Já na něj zapomněl,“ zazubím se.

K mému velkému zklamání mě Ana pouští. „Musím dát ty nádherné květiny do vody.“ Dívám se, jak přechází k betonovému kuchyňskému ostrůvku, a přitom se mi vybaví moje poslední návštěva tady, když Ana čelila ozbrojené a vyšinuté Leile. Po zádech mi přeběhne mráz. To setkání mohlo dopadnout tragicky. Není divu, že Ana chce, abychom tu my dva strávili další noc. Určitě by ráda nahradila poslední vzpomínku, kterou na nás na tomhle místě má. Leila se naštěstí zotavila a je daleko, až na druhém konci země u svých rodičů v Connecticutu.

„Kde je Kate?“ zjišťuju, když si vzpomenu, že tady Ana nebydlí sama.

„Někam vyrazila s tvým bratrem,“ informuje mě, zatímco plní vázu vodou.

„Takže to tu máme pro sebe.“ Shodím z ramen sako, povoluju si kravatu a rozepínám dva horní knoflíky košile.

„To máme.“ Ana si bere do ruky zápisník. „A proto jsem si sepsala, co všechno musíme ohledně svatby probrat.“

„A nemůžeme to nechat na jindy?“

„Ne. Je mi úplně jasné, o co ti jde. Nejdřív musíme udělat tohle, Christiane. Válečná porada, vzpomínáš?“ Zamává zápisníkem a odhodlaně vystrčí tu steeleovskou bradu.

Moc jí to sluší.

Vím, že se kvůli té svatbě stresuje, i když nechápu proč. Slečna Gutierrezová se zdá být kompetentní a já mám dojem, že zvládá všechno zařizování s neochvějnou jistotou a efektivitou. Aspoň mám naději, že nám to nebude trvat dlouho.

„A nešpul pusu,“ dodává se známým pobaveným úsměvem.

Zasměju se. „Dobře. Jdeme na to.“

O hodinu později sedíme na barových židlích u kuchyňského ostrůvku a máme vyplněnou žádost o povolení k sňatku. Shodli jsme se na stylu pozvánek, barevném ladění, jídelních lístcích, návrhu dortu i svatebních výslužkách.

Svatební výslužky!

„Jaký zase seznam?“