Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Vánoční lásky

Vydání první

Copyright © 2019. THE MERRY MISTAKE by Vi Keeland and Penelope Ward

Copyright © 2019. KISSMAS IN NEW YORK by Vi Keeland and Penelope Ward

Copyright © 2018. SEXY SCROOGE by Vi Keeland and Penelope Ward

Copyright © 2020. LIGHTS OUT LOVE by Vi Keeland and Penelope Ward

Copyright © 2019. THE CHRISTMAS PACT by Vi Keeland and Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2467. publikaci

Přeloženo z anglických originálů The Christmas Pact, Sexy Scrooge,

The Merry Mistake, Kissmas in New York a Lights Out Love.

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover designer: Sommer Stein, Perfect Pear Creative

Motiv na přebalu Shutterstock.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1689-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1690-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Vi Keeland

Penelope Ward

VÁNOČNÍ

LÁSKY

VÁNOČNÍ OMYL

1. kapitola

PIPER

Na Upper West Side líně plynula sobota. Období Vánoc v New Yorku mám odjakživa nejraději. Ráda sleduju spěchající lidi s nákupními taškami a kochám se nazdobenými věnci na dveřích cihlových domů ve své čtvrti. Miluju všechno, co se týká vánočních svátků. Dnes bylo tak chladno, až jsem s každým nádechem měla pocit, jako by mi studený vzduch čistil celé tělo.

Zrovna jsem vyšla z jedné ze svých oblíbených kaváren, kde jsem celé odpoledne popíjela horkou čokoládu a prohlížela si katalogy, abych načerpala inspiraci na zařízení bytu, který jsem právě renovovala. Coby interiérovou designérku mě prohlížení nabídek dekorativních předmětů velmi baví a užívám si ho i ve volném čase mimo pracovní dobu. Nepovažuju to za pouhou povinnost a náplň práce.

Cestou zpátky domů jsem si všimla, že na zemi přímo před naším obytným domem sedí nějaký muž. Čas od času tu bezdomovci vysedávají, protože to tu asi považují za pěknou a bezpečnou čtvrť. Bohužel si na ně příliš často místní stěžují a tihle chudáci lidi tak musí jít zas o dům dál. Nechápala jsem to, vždyť nikomu neubližují.

Místo abych muže oslovila, jsem dostala nápad. Otočila jsem se, vrátila se směrem, odkud jsem přišla, a zamířila ke svému oblíbenému lahůdkářství. Chtěla jsem tomu muži koupit pořádný oběd a taky mu věnovat nějaké peníze. Koneckonců jsem se rozhodla, že místo abych o letošních svátcích obdarovala svoje přátele a rodinu, udělám dobré skutky. Nebudu pro nic za nic kupovat nový šátek nebo lístky na představení na Broadwayi, ale raději pomůžu lidem v nouzi, a poté jen přátelům a rodině oznámím, komu a jak přesně jsem jejich jménem pomohla. Tak kdo bude ten šťastlivec, kterému udělám radost dobrým skutkem? Napadlo mě, že pomoct muži bez domova, koupit mu oběd a darovat mu peníze bude dokonalý dárek pro tetu Lorraine.

Když na mě v lahůdkářství přišla řada, objednala jsem si: „Jeden velký sendvič s pastrami na žitném chlebu, prosím.“ Během čekání na objednávku jsem z chladničky vytáhla láhev coly, vzala i balení chipsů s příchutí cibulky a zakysané smetany a na pultu jsem si vybrala také velkou sušenku s kousky čokolády zatavenou v plastovém obalu. Nevěděla jsem, co má ten muž rád, a tak jsem koupila všechny svoje oblíbené dobroty. V tomhle podniku stejně nikdy nesáhnete vedle.

Vyšla jsem z obchodu a s mnohem lepším pocitem zamířila domů. Do papírové tašky s nákupem jsem rovněž vložila padesátidolarovou bankovku.

Muž naštěstí seděl na tomtéž místě jako předtím. Z dálky jsem viděla, že má na sobě flanelovou košili. Nebo to byla možná bunda? Když jsem k němu došla, všimla jsem si roztrhaných džín. Obličej mu zakrývala kšiltovka.

Zastavila jsem se před ním, sklonila se k němu a odkašlala si.

„Dobrý den… Jsem Piper a… No, říkala jsem si, že možná máte hlad,“ pověděla jsem mu a podala jsem mu papírovou tašku.

Nic neřekl, jen si nadzvedl kšilt čepice, aby na mě v záři slunce lépe viděl. Byl sice chladný den, slunce však jasně svítilo.

Dodala jsem: „V tašce je také padesát dolarů. Jen prosím, abyste je neutratil za alkohol.“

Otevřel tašku, přičichl a zeptal se: „Takže je můžu utratit za striptérky?“

Vůbec jsem netušila, co na to odpovědět, a tak jsem vykoktala: „No… Byla bych raději, kdybyste to nedělal, ale jestli vám to udělá takhle o Vánocích radost…“

Náhle si čepici strhl z hlavy. Až v tu chvíli jsem si všimla jeho uhrančivě modrých očí, hustých a nádherně rozcuchaných měděných vlasů a opravdu hodně pohledného obličeje.

Vzhlédl ke mně a zeptal se: „Co jste hulila, dámo?“

Polkla jsem. „O čem to mluvíte?“

„Vy si myslíte, že jsem bezdomovec?“

Ach.

Ne.

Cože?

On není bezdomovec?

Rozpačitě jsem se pokusila obhájit: „Proč byste jinak seděl před tímhle domem na zemi?“

„No, já vám nevím… Možná jsem uvnitř makal a jenom jsem si zašel ven zakouřit?“ Zamračil se. „Těch možností je hromada.“

Až v tu chvíli jsem se na něj pořádně podívala. Měl na sobě těžkou flanelovou košili, podšitou, jako bývají saka. Takové nosí dělníci na stavbách. Jak jinak . Z dálky sice působil, že by mohl být bezdomovec, ale takhle zblízka spíš vypadal jako model z katalogu L. L. Bean. Nebyl jen pohledný, byl nádherný. Měl strniště tak akorát a velké ruce, které vypadaly, že mají za sebou už pořádný kus práce. Byl… sexy. Ne bezdomovec. Vůbec to nebyl bezdomovec, ty hloupá Piper.

S každou uplynulou vteřinou jsem si začínala víc a víc uvědomovat, jakého hrozného omylu jsem se dopustila. Džíny měl rozpárané schválně, trhliny nebyly výsledkem obnošení. Byl čistý a nevypadal jako někdo, kdo žije na ulici, kde se moc často ke sprše nedostane. Po pravdě se z něj linula velmi příjemná vůně, jako kolínská s náznakem cigaret.

„Zmýlila jsem se. Vy jste ale seděl na zemi a já… prostě –“

„Takže když si někdo odpočine na zemi, automaticky to znamená, že je bezdomovec?“

„Před tímhle domem často vysedávají bezdomovci, tak se mi nemůžete divit.“

Poškrábal se na bradě. „Na něco se vás zeptám, Piper… Když jde šlapka v botách na vysokých podpatcích po ulici a sklání se k cizím lidem, znamená to, že všechny ženy, které chodí po ulici na vysokých podpatcích – jako vy – a sklání se k cizím lidem, jsou šlapky?“

Opravdu mě právě nepřímo obvinil, že jsem šlapka?

Prostě a jednoduše jsem chtěla udělat dobrý skutek. A pokazila to. To mu však nedává právo, aby se ke mně choval takhle hnusně.

„Podívejte, mrzí mě to. Tohle je očividně obrovské nedorozumění. Chtěla jsem jen pro někoho udělat něco hezkého.“

„Abyste měla sama ze sebe lepší pocit.“

Zarazila jsem se. „Co prosím?“

„Tím, že dáte nálepku člověku, kterého považujete za někoho pod svou úrovní, se snažíte mít lepší pocit sama ze sebe. A tím se utvrzujete v přesvědčení, že jste bohatá holka na úrovni.“

To si snad dělá srandu.

Navzdory mrazu jsem okamžitě zahořela vztekem.

„Abyste věděl, tvrdě dřu. Nejsem ani ždibíček rozmazlená nebo nevděčná.“

„V tom případě byste si měla nejdřív zjistit, jak se věci mají, než začnete rozdávat peníze lidem na ulici. Vy jste se na to ale vykašlala. Bylo vám jedno, komu ty peníze dáváte, hlavně když dostanete dávku té svojí povýšenosti.“

Ten pitomec mi pěkně lezl na nervy.

„Nevím, kdo jste, ani proč vysedáváte před domem, v kterém bydlím, ale –“

„Konečně! Konečně vás zajímá, kdo jsem!“ Vstal. „Možná jste se na to měla zeptat, než jste mi vrazila padesát babek a tašku jídla, ne?“

„Víte co? Začínám si říkat, že jsem vám měla přinést tašku plnou dild , protože přesně tohle si zasloužíte… Sežrat dildo!“ dopálila jsem se. „S tímhle rozhovorem končím. Pěkný den. Ten sendvič si strčte do zadku a za ty peníze si kupte kus slušného vychování!“

Trvalo několik hodin, než jsem se po tom setkání, které mě pěkně dopálilo, uklidnila.

Večer jsem se měla sejít s kamarádkou, avšak sotva jsem na odchodu otevřela dveře svého bytu, spatřila jsem, že na prahu něco leží.

Byla to papírová taška. Při bližším prozkoumání jsem si uvědomila, že je to ta papírová taška, kterou jsem dala tomu muži – protože na ní bylo vytištěno logo Rickova lahůdkářství.

Váhavě jsem ji zvedla a otevřela.

A zalapala po dechu. Uvnitř leželo asi sedm gumových dild různých barev.

Cože?

A pak jsem si všimla vzkazu.

Dle vašeho návrhu jsem zakoupil tašku plnou dild. Technicky vzato jste tedy přiznala, že byste mi raději tu tašku plnou dild koupila sama a že bych si měl pořídit i slušné vychování, to ovšem na Osmé avenue neprodávají. Jak se však ukázalo, prodávají dilda a vibrátory. Takže přání splněno. Sice je nemůžu „sežrat“, jak jste tak vlídně navrhla (protože, však víte, jste milá žena, která ráda dělá radost ostatním a má starost i o úplně cizího muže), ale napadlo mě, že tu tašku dild využijete lépe než já. Veselé Vánoce a klidné svátky!

P. S.: Jídlo a tu pajsku, kterou jste mi nechala, jsem daroval *skutečnému* bezdomovci, jak jste původně sama zamýšlela.

2. kapitola

PIPER

S úsměvem jsem se prohlížela v zrcadle.

Bylo to už dlouho, kdy jsem při pohledu do zrcadla viděla někoho, kdo se mi líbil.

Tyhle smaragdově zelené koktejlky mi visely ve skříni ještě s visačkami skoro dva roky. Minulý týden jsem šla do Druhé šance, luxusního obchodu s komisním zbožím, a prodala jim svoji poslední značkovou kabelku. Jelikož vykupují cokoli od jakýchkoli návrhářů, přinesla jsem s sebou i několik mírně obnošených značkových kousků oblečení a také tyhle nádherné a nikdy nenošené šaty. Nemohla jsem si vzpomenout, kolik za ně Warren zaplatil, na druhou stranu jsem se v té době na cenovky nedívala, a to ani v Barneys, kde jsme tyto šaty koupili. Když mi v tom bazaru nabídli za tyhle šaty z limitované řady od Valentina celých třicet dolarů, rozhodla jsem se, že si je nechám, s tím, že si je můžu jednou vzít na sebe a pak je na eBayi prodat za desetinásobek toho, co mi nabízeli. Těchto šatů jsem se nehodlala vzdát za méně než několik stovek dolarů, přestože by se mi peníze teď hodily na příští nájem.

Dnes večer jsem se chystala na každoroční vánoční večírek, který pořádala moje kamarádka Avril. Těšila jsem se na něj už celé týdny. Jelikož jsem byla na mizině, moc často jsem se s přáteli nescházela. Dny, kdy jsem za sklenku vína v některém z manhattanských barů platila osmnáct dolarů, byly ty tam. Avril bude bez pochyb podávat šampaňské za tři stovky za láhev a kaviár Beluga. Upřímně jsem se téhle malé rozmařilosti nemohla dočkat.

Nanesla jsem si rudou rtěnku a ze šatníku vytáhla vlněnou pelerínu. Zarazila jsem se, rozmyslela a krásnou pelerínu vyměnila za tlustou parku. Venku mrzlo, a protože si nezavolám Uber, budu chvíli stát na autobusové zastávce. Poznámka na okraj: Lidem sice často vykládám, že co jsem se v životě začala zbavovat „zbytečností“, jsem mnohem šťastnější, jízdy Uberem ale na mysli nemám. Uber mi chybí, to si nedovedete představit.

Sjela jsem výtahem do vstupní haly a vystoupila z kabiny, připravená dobýt Manhattan.

„No, panečku.“ Za mnou se ozvalo zahvízdání. Otočila jsem se a spatřila postaršího souseda, který seděl v invalidním vozíku.

„Pane Hanksi? Co tady dole děláte?“ Svraštila jsem obočí. „A v pyžamu?“

„Čekám na pěkné děvče. Teď už můžu jít zas domů.“

Zasmála jsem se. „To tedy děkuju. Jedu na vánoční večírek. Potřebujete nějak pomoct, než půjdu?“

„Ne. Jen jděte a pěkný večer.“

„Děkuju. Vám taky, pane Hanksi.“

Prošla jsem chodbou a vyrazila z domu. Hned za dveřmi mi cinknul telefon, proto jsem se zastavila, z kapsy kabátu vyndala mobil a stáhla si rukavice, abych mohla odpovědět.

Avril: Proč tu ještě nejsi?

Piper: No, protože je teprve sedm.

Avril: Večírek začíná v sedm.

Piper: Jo, ale kdo chodí přesně na čas?

Avril: Třeba Finn Parker.

No páni. Nevěděla jsem, že tam bude. Poznala jsem Finna loni a okamžitě jsme si rozuměli. Dal mi na sebe číslo, nikdy jsem mu však nezavolala. Seznámili jsme se jen několik dní před mojí operací, a když jsem se dostala z nemocnice, byla jsem na tom hodně špatně a neměla jsem chuť zkoušet něco nového – bez ohledu na ty jeho roztomilé dolíčky. Navíc jsem se právě tehdy rozešla s Warrenem a randění bylo na seznamu mých priorit na posledním místě. Teď ovšem… Mám za sebou celý rok celibátu. Odpověděla jsem.

Piper: Jedu!

Avril: Pohni kostrou. Prý se tu zdrží jen hodinu dvě max.

Znovu jsem si rukavice navlékla, otočila se k domu a nahlédla do chodby. Pan Hanks tam ještě pořád seděl v invalidním vozíku. Zatěkala jsem pohledem mezi mobilem a starým pánem. S povzdechem jsem mobil schovala do kapsy, otevřela dveře a vrátila se dovnitř.

„Pane Hanksi, jste v pořádku?“

Nasadil úsměv, který se mu však v očích neodrazil. „Jistěže. Všechno je v nejlepším pořádku.“

Několik kroků od jeho vozíku jsem si všimla tyčky.

Podezíravě jsem se zeptala: „Vám… ta tyčka spadla?“

Pan Hanks se zamračil. „Ach, ano. Asi ano.“

Zvedla jsem ji a vrátila mu ji. Pan Hanks před dvěma měsíci utrpěl hodně vážnou mrtvici. Skončil po ní s omezenou hybností obou rukou a jedna noha mu zeslábla. Napadlo mě, že s pomocí té tyčky se mu asi lépe mačkají tlačítka výtahu. Tak jsem myslela na ten večírek, že mě ani nenapadlo, že možná ve vstupní hale domu a s poštou na klíně nejspíš nesedí o vlastní vůli. Bože, jsem vážně pitomá. Nechala bych tu svého hodného souseda v pyžamu v chodbě a běžela bych na večírek.

Stiskla jsem tlačítko na zdi.

„Vlastně jsem si něco zapomněla, tak se stejně musím vrátit do našeho patra,“ zalhala jsem. „Co kdybychom jeli spolu?“

Výtah dorazil. Postavila jsem se za elektrický vozík pana Hankse a vtlačila ho do kabiny, přestože měl na područce ovladač, kterým mohl do výtahu zajet sám.

„Tak copak budete o letošních svátcích dělat? Máte nějaké plány?“

„Můj syn chce, abych k němu přijel. Prý uvaří, ale já bych se vsadil, že než přijedu, akorát přendá jídlo z krabiček, abych nepoznal, že si sváteční večeři někde objednal. Moje žena Mary Jean vždy na Vánoce připravila úplnou hostinu… Na Štědrý den rybu a na Boží hod lasagne a pečeni. Snažila se našeho syna naučit vařit, ale když dospěl, měl moc práce s budováním kariéry. Mason je hodný chlapec, nechápejte mě špatně, jen moc pracuje.“

Zamračila jsem se. „Moje máma taky pekla lasagne. A čerstvý chleba a dýňový koláč. Jiné děti se těšily, až zjistí, co jim Santa přinesl pod stromek. Já milovala, když jsem po probuzení cítila vůni koláče.“

Výtah s cinknutím zastavil na našem podlaží. Vytáhla jsem vozík ven a odvezla pana Hankse k jeho bytu. Máme byty vedle sebe, každý na opačné straně výtahu. Když jsem dorazila k jeho dveřím, bylo otevřeno.

„To jste takhle nechal vy?“

„Ano. Můžu je otevřít nohou, ale dostat klíč do zámku je pro mě trochu těžší.“

„To chápu.“

Zajela jsem s panem Hanksem dovnitř a zastavila se u dveří do kuchyně. V místnosti byl hrozný nepořádek. Vypadalo to, jako by to tu někdo vyraboval. Na podlaze se válely dvě plechovky a několik kusů kuchyňského náčiní, role izolepy, sušenky. Mléko vyteklo z plastové láhve a utvořilo na podlaze louži. Z kohoutku ještě pořád tekla voda. Obešla jsem louži a vodu zastavila. Rozhlédla jsem se po nepořádku a na ty dvě plechovky se zamračila.

„Pane Hanksi… měl jste dneska večeři?“

„Ano, jistě. Jsem jenom trochu nepořádný. Nevšímejte si toho. Mívám tu pomocnici, kterou můj syn platí, aby tu se mnou byla celý den. Před odchodem mi uvařila večeři. Jen si holt žiju jako starý mládenec.“

Připadalo mi, že lže. „Co jste měl k večeři?“

„Polévku.“ Sklonila jsem se, zvedla prázdnou láhev od mléka a odnesla ji do koše. Nohou jsem stiskla pedál, abych nazvedla víko, a než jsem láhev vyhodila, nakoukla jsem do koše. Žádná plechovka od polévky tu není. Pan Hanks je hrdý muž. Takový, který bude raději sedět na studené chodbě, než aby mě požádal, ať mu podám tyčku, aby dosáhl na tlačítko výtahu.

„Hm. Polévku jsem neměla už dlouho. Nevadilo by… kdybych si také dala?“

Zadíval se na mě, avšak usmívala jsem se, a tak mu podezíravost dlouho nevydržela. „Jistě, nabídněte si, děvče.“

Vrátila jsem se k němu a odvezla ho do obývacího pokoje. Ze země jsem zvedla ovladač a položila mu ho do ruky.

„Co kdybyste si udělal pohodlí a já se mrknu, z jakých polévek si můžu vybrat, jestli nevadí.“

Přikývl. „Nabídněte si.“

V kuchyni jsem si svlékla kabát, posbírala věci ze země a utřela vylité mléko. Potom jsem vytáhla hrnec a křikla na pana Hankse: „Nemůžu se rozhodnout, jestli kuřecí s knedlíčky, nebo hovězí s ječmenem. Lákají mě obě. Co byste doporučil?“

Odpověděl: „Hovězí s ječmenem je samý ječmen a málo hovězího.“

Takže kuřecí s knedlíčky.

Zatímco jsem ohřívala dvě plechovky polévky, douklidila jsem kuchyň a v jídelně prostřela pro dva. Namazala jsem máslem bílý chléb, jak to dělávala máma, kdykoli mi vařila polévku, a vrátila se k panu Hanksovi.

„Snad nevadí, že se k vám připojím. Nerada jím sama.“

„Ale jistě, beze všeho.“

Odvezla jsem ho ke stolu. Jen těžko se dokázal najíst. Ruka se mu třásla tak, že se polévka vylila ze lžíce dřív, než si ji stihl zvednout k ústům.

„Nevadilo by vám… kdybych vám pomohla?“

Svěsil ramena a zavrtěl hlavou.

Krmila jsem ho a povídali jsme si.

„Už nějakou dobu jsem tu neviděl toho vašeho přítele.“

„Warrena? Před devíti měsíci jsme se rozešli.“

„Dala jste mu košem?“

Přikývla jsem. „Dala.“

„Dobře. Měl až moc naleštěné boty.“

Zasmála jsem se. „A to je zlé? Když má člověk naleštěné boty?“

„Nechápejte mě špatně. Rád jsem za svoji Mary Jean boty tu a tam vyleštil, a to znamenalo, že jsem je třel, dokud se ve špičce neodrážel můj frňák, ale boty toho vašeho mužského se leskly každý boží den. Není normální, když nemá chlap boty tu a tam trochu umouněné.“

Warrenovi na jeho vzhledu záleželo možná až příliš. Nikdy předtím jsem se nad tím nezamyslela, ale vždy byl vypulírovaný od dokonale zastřižených vlasů až po naleštěné boty. Usmála jsem se. „Taky používal víc vlasových přípravků než já.“

Pan Hanks zavrtěl hlavou. „Ti dnešní muži jsou hrozné měkkoty. Proto jste tomu Naleštěnci dala košem? Trávil před zrcadlem víc času než vy?“

Uvažovala jsem, že bych si něco vymyslela, ale to jsem dělala skoro pokaždé, když se někdo zeptal, co se s mým čtyřletým vztahem stalo, a tak jsem se rozhodla pro upřímnost. „Procházela jsem si těžkým obdobím a on mě po pravdě nijak nepodpořil. Tak jsem mu řekla, že si chci dát pauzu, dokud si ty osobní záležitosti nevyřeším. Poslední rok našeho vztahu jsem ho podezírala, že má možná románek se svojí asistentkou. Dva týdny potom, co jsem navrhla pauzu, jsem na něj nečekaně narazila na ulici. Držel se s tou asistentkou za ruku. Asi je vám jasné, že pauza se změnila v definitivní rozchod.“

Pan Hanks mi věnoval zvláštní pohled. „Vy jste celý rok tušila, že vás podvádí, a nikdy nic neřekla?“

Povzdechla jsem si. „Jo. A ještě navíc, když bylo po všem, uvažovala jsem, proč jsem mu to nikdy nevmetla do obličeje. Po pravdě jsem asi nechtěla slyšet odpověď, protože jsem ji hluboko v nitru už dávno znala. Abych byla upřímná, na to, že jsme spolu strávili čtyři roky, jsme se nemilovali tak, jak bychom měli.“

„Tak proč jste ho nevykopla už dávno?“

Nabrala jsem panu Hanksovi na lžíci poslední sousto polévky a povzdechla si. „Asi jsem měla špatně seřazené priority. Warren pochází z dobré rodiny. Je vzdělaný a choval se ke mně velkoryse. Život s ním by byl… snadný.“

„Moje žena říkávala, že co je snadné, nevydrží.“

Usmála jsem se. „Vaše manželka byla moudrá žena.“

Pan Hanks si ani nevšiml, že jsem ho nakrmila oběma porcemi polévky. S prázdnými miskami v rukách jsem vstala a mrkla. „A něco mi napovídá, že když to říkala, mluvila ve skutečnosti o vás.“

Strávila jsem s panem Hanksem víc než tři hodiny. Vyprávěl mi o své Mary Jean jeden příběh za druhým. Očividně byla láskou jeho života a i po pěti letech od její smrti se mu po ní stýskalo stejně jako dřív.

Avril mi poslala hromadu textovek, ptala se, kde jsem, a nebyla nadšená, když jsem jí odpověděla až o několik hodin později, že jsem se rozhodla nepřijít, protože mě rozbolela hlava. Je však snazší trochu zalhat než vysvětlovat, že jsem se s osmdesátiletým sousedem bavila víc, než bych se bývala bavila na tom večírku.

Když pan Hanks zívl, pochopila jsem to jako znamení, že je na čase se rozloučit. Zvedla jsem kabát.

„Mám vás odvézt do ložnice?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem sice trochu sešlý, ale jestli se mě snažíte svést, musím vás varovat, že jste na mě moc mladá.“

Zasmála jsem se. „Určitě to tu zvládnete?“

„Ano.“ Usmál se. „Zvládnu to, moje milá. Děkuju za dnešní večer. A zvlášť za tu polévku.“

Potom jsem za panem Hanksem chodila každý den. Rychle se z nás stali dobří přátelé.

A teď byl Štědrý den. Chtěla jsem se za ním stavit a předat mu koláč, který jsem upekla podle jednoho z máminých receptů. Chvilku se u něj zdržím a pak zamířím za rodinou do New Jersey.

S dýňovým koláčem v ruce jsem zaklepala na dveře pana Hankse. Čekala jsem, že mi na vozíku přijede otevřít, a tak jsem nasadila široký úsměv, protože jsem už viděla, jak se zatváří, až mě tu spatří s tím nádherně vonícím koláčem.

Dveře mi však neotevřel pan Hanks. Byl to… on.

On!

Nádherný ne-bezdomovec, který mi daroval tašku plnou dild. Akorát že dnes večer na sobě neměl flanelovou pracovní košili a otrhané džíny, ale obepnutou modrou košili a černé kalhoty. Nádherně voněl pižmem.

Pobaveně se zazubil. „Vy…“

„Vy,“ zopakovala jsem po něm a pak mu nakoukla za široká záda. „Kde je pan Hanks?“

„Zrovna teď na záchodě.“

„Co tu děláte?“ zeptala jsem se.

Než stihl odpovědět, vyrušil nás pan Hanks, který k nám mířil.

S úsměvem podotkl: „Vidím, že jste se už seznámila s mým synem Masonem!“

3. kapitola

MASON

Vůbec jsem netušil, proč přišla za tátou, a ještě s koláčem. Oni se znají?

„Tohle je moje dobrá kamarádka Piper,“ oznámil mi táta.

„Dobrá kamarádka? Že ses o ní nikdy nezmínil.“

„Ale určitě ano. To je ta, co ke mně chodí a večeří se mnou polévku.“

Přikývl jsem. „Aha. Neřekl jsi, jak se jmenuje.“

Táta se usmál. „Že jsi nečekal, že to bude taková krasavice? Tvůj táta si umí vybírat, víš?“

Piper zrudla a odložila koláč na linku. V šatech barvy skořice byla absolutně nádherná. Piper byla ještě krásnější, než když jsem si ji několikrát od našeho shledání představoval. Ve všech těch představách jsme skončili v posteli. Nenapadlo mě, že ji ještě někdy uvidím. Věděl jsem, že tady bydlí, ale všichni si tu hledí svého.

Otec zajel na vozíku ke kuchyňské lince. „Přinesla jste dýňový koláč své maminky.“

„Vy jste nezapomněl.“ Usmála se. „Je to on.“

Promnul si břicho. „Už se mi na něj sbíhají všechny sliny.“

Měl jsem pocit, jako by můj starý táta vedl dvojí život včetně toho, že tráví čas se sexy ženami, které mu nosí jídlo. A to jsem měl vůči němu takovou dobu výčitky svědomí.

Vědoucně se pousmála. „S Masonem se už známe, pane Hanksi.“

Sakra. Je to tady.

Táta se ke mně otočil. „Opravdu? Odkdy?“

Ztuhl jsem, mlčel a čekal na její vysvětlení. Doufal jsem, že mě nepodrazí a neprozradí tátovi, že jsem se toho dne choval jako pořádný blbec.

„Ano. Jednou odpoledne jsem na něj narazila venku před domem. Dali jsme se do řeči, že, Masone?“

„Ano, je.“ Zazubil jsem se. „Piper se se mnou dokonce podělila o svůj oběd. Je to tak?“

„Něco takového. Jestli si dobře pamatuju, byl jsi opravdu okouzlující.“

„Taky si pamatuju, že jsi byla okouzlující,“ dobíral jsem si ji.

Otočila se k tátovi. „A jako díky za oběd mi váš syn nechal ještě toho dne přede dveřmi mého bytu dárek – který jsem už mnohokrát a naplno využila.“

Do háje.

Fakt to řekla?

Kalhoty mi byly najednou těsnější.

Odkašlal jsem si. „To rád slyším. Napadlo mě, že by se ti to mohlo hodit. Připadala jsi mi trochu napjatá.“

„Ano, to jsem ten den opravdu byla.“ Pohlédla na tátu. „Vychoval jste úžasně zdvořilého a pozorného syna, pane Hanksi. Můžete být pyšný.“

Táta se uchechtl. „Kdo by to byl tušil. A to jsem si myslel, že je to pěkný blbec.“

Piper se rozesmála a já se přidal. Oči se jí rozpustile třpytily. Byl jsem jí vděčný, že mě neprozradila. Po pravdě jsem litoval, jak jsem se k ní toho dne zachoval. Dárek, který jsem jí nechal u dveří, představoval můj pokus o omluvu, ačkoli to tak asi nepůsobilo. Byl jsem rád, že si z toho dělá legraci.

„Strávíš Vánoce tady se svým tátou?“ zeptala se.

„Ano. Jsme jenom my dva a on ke mně nechce přijet. Tak jsem koupil u Bianca něco k jídlu. Znáš tu restauraci?“

Přikývla. „Skvělý italský podnik.“

„Jídlo je v troubě. Jen to potřebuju ohřát.“

„Zůstanete a dáte si s námi, Piper?“ zeptal se táta.

Piper zaváhala. „Asi spíš ne. Měla bych vyrazit do New Jersey povečeřet s rodinou.“

Tátův zklamaný výraz se nedal přehlédnout. Všimla si ho stejně jako já. A najednou Piper dočista změnila tón.

„Na druhou stranu…,“ řekla. „V Biancu vážně skvěle vaří a už mi kručí v břiše. Tak bych mohla zůstat aspoň na předkrm?“

„To by bylo báječné. A než vyrazíte, dáte si s námi kousek toho koláče podle vaší maminky.“

Táta s pomocí ovladače zajel ke stolu.

Vydala se za ním a střelila po mně úsměvem. Taky jsem se usmál.

Tolik k poklidné večeři.

Pipeřina přítomnost mě zneklidňovala i vzrušovala zároveň. Byla to zvláštní kombinace. Překvapilo mě, že je ta kamarádka, o které táta posledních několik dní pěl ódy. To, že mu dělala společnost, mi prozrazovalo, že je Piper dobrý člověk. Nic nepředstírala.

Během večeře jsme se na sebe s Piper tu a tam podívali. Věděl jsem, že mi asi chce říct pár věcí, které nemůže probírat před tátou. Možná že některá z těch věcí obsahuje i nějakou tu nadávku.

Piper spolkla sousto lasagní s mořskými plody a zeptala se: „Tak čím se živíš, Masone?“

Napil jsem se vína a zvážil, jak jí odpovědět. Nakonec jsem jí prozradil: „Jsem podnikatel.“

Táta se už chystal otevřít tu svoji prořízlou pusu, a tak jsem změnil téma, než by jí toho o mně prozradil až moc.

Luskl jsem a vyhrkl: „Hej, tati. Zmínil ses Piper o své operaci?“

Ustaraně se zamračila. „Jaké operaci?“

Táta se to pokusil shodit. „O nic nejde. Jenom mi konečně vymění kyčelní kloub. Nový potřebuju už dlouho, a tak musím trčet na tomhle vozíku, dokud mi noha nezesílí.“

„Panebože. A kdy?“

„Za měsíc.“

Odlomil jsem si kousek chleba. „Snažím se ho přemluvit, aby se přestěhoval ke mně, ale nechce o tom ani slyšet.“

„Mám tenhle byt rád. Je obyčejný a vím, kde co je.“

Povzdechla si. „No, záleží na tom, jak se budete cítit, pane Hanksi, ale možná bude lepší, když na vás bude moct váš syn chvíli dohlížet.“

Zadíval jsem se na ni. „Díky. Myslím si totéž.“

Tak tohle dopadlo dobře. Nějak se mi podařilo odvést téma od mojí práce a ještě dostat Piper na moji stranu ohledně tátovy pooperační situace.

Po večeři jsem nám nalil víno a všichni jsme se pustili do Pipeřina dýňového koláče. Jako vždy po sebemenším množství alkoholu táta doslova vytuhl. Hlava mu spadla a začal chrápat.

„Není mu nic?“ zeptala se.

„Slyšíš to, ne? Dýchá, nic mu není. Tohle dělá vždycky, když se jen trochu napije.“

„Aha. Kdo by to byl tušil.“

Odnesl jsem její prázdný talíř na linku. „Chceš ještě jeden kousek?“

Mávla rukou. „Ne. Jsem nacpaná k prasknutí. Děkuju.“

„Koláč byl výborný. Poděkuj mámě za recept.“

Piper posmutněla. „Kéž bych mohla. Zemřela.“

Skvělý. To se ti povedlo, Masone.

„To mě mrzí. Připadám si teď jako vůl.“

„No, jako vůl se přece chováš normálně, ne?“ Mrkla na mě.

Vydechl jsem a okamžik na ni mlčky hleděl. „To jsem si asi zasloužil.“

Vrátil jsem se ke stolu, odtáhl židli a posadil se. „Jak je to dlouho, co tvoje máma umřela?“

„Deset let. Zemřela na rakovinu dělohy.“

„To mě mrzí.“

„Proto jsem se taky vždycky pečlivě starala o svoje zdraví. Před rokem mi zjistili rané stadium stejného typu rakoviny.“ Polkla. „Protože ji objevili brzy, dalo se to řešit. Bohužel výsledkem je, že nemůžu mít děti.“

Její přiznání mi vyrazilo dech. Něco takového je hodně vážná věc na to, aby o tom vykládala v podstatě úplně cizímu člověku. Mrzelo mě, že si něčím takovým musela projít, líbilo se mi ale, že je tak otevřená. Co se na to ovšem dá říct?

„Jsem rád, že budeš v pořádku.“

„Když zažiješ takový zdravotní šok, změní to tvůj pohled na všechno. Nebo aspoň pro mě se tím všechno změnilo. Proto se snažím být k lidem hodná, proto jsem odešla z korporátu a stala se interiérovou designérkou. Pořád se v téhle oblasti sice snažím postavit na nohy, ale i to přijde. Takže ta diagnóza mi dala i hodně dobrého.“

Dusil mě snad milion nevyřčených slov. Asi bych jí měl vysvětlit, proč jsem se toho dne choval tak hrozně. Chtěl jsem si s ní o tom promluvit od chvíle, kdy vešla do dveří, doteď k tomu však nenastala vhodná chvíle. Navíc se mi právě svěřila s hodně vážnou věcí, tak jí to aspoň můžu oplatit.

„Piper… Chci se ti omluvit za to, jak jsem se toho dne choval. Upřímně nevím, co mě to popadlo.“

„Nemusíš –“

„Ale ano, musím. Vyslechni mě.“

Přikývla a nechala mě mluvit.

„Přijel jsem na návštěvu za tátou, chtěl jsem mu opravit kapající dřez – protože si nerad najímám opraváře na něco, co zvládnu opravit sám. O peníze nejde, prostě jsem takový. Zrovna jsem dostal špatné zprávy z práce a šel jsem to ven rozdýchat a na cigaretu. Ani jsem si neměl zapálit, protože jsem toho nechal.“

Pokračoval jsem. „Když jsi mě oslovila, nebyl jsem ve své kůži. Okamžitě jsem si tě nesprávně zaškatulkoval. Když jsi předpokládala, že jsem bezdomovec, jako bych se na vteřinu vrátil v čase. V tu chvíli jsi představovala všechny ty bohaté děti ve škole, které se mi v dětství smály, protože jsem nosil potrhané oblečení. Naše rodina byla chudá, a asi proto si pořád říkám, co si o mně lidi myslí. Je jedno, jestli to dotáhneš daleko, to, v čem jsi vyrostla, nikdy nezapomeneš. A bohužel jsem si to na tobě vybil, Piper. Moc mě to mrzí.“

Usmála se. „Takže… když sis uvědomil, že jsi udělal chybu, jak tě napadlo, že další logický krok bude koupit mi dilda?“

„Dobrá otázka. Věř tomu, nebo ne, ale prostě jsem se tím jen snažil omluvit.“

Rozesmála se, až při tom zakláněla hlavu. „Já ti nevím, ale… Nemyslíš, že by úplně stejně zafungovalo: ‚Omlouvám se, přehnal jsem to‘?“

„To by ovšem nebylo tak vtipné.“ Zasmál jsem se. „To máma mě naučila, že ve většině případů je nejlepším lékem humor. Tímhle jsem se pokusil uctít její památku.“

„Taškou dild…“

Pokrčil jsem rameny. „Tak nějak.“

Zhluboka si povzdechla. „Dobře, omluva přijata.“

Nespouštěl jsem z jejího úsměvu oči. Měla nádherný úsměv, tak uklidňující. Není divu, že si ji táta oblíbil.

„Děkuju, že děláš tátovi společnost. Nemůžu tu s ním být pořád. Jsem rád, že má kolem sebe dobré lidi, kteří na něj dohlížejí.“

„Upřímně řečeno mi tvůj táta dal celou řadu praktických rad. Mám velké štěstí, že ho znám.“

„Opravdu? Jaké rady ti ten starý jezevec mohl dát?“

„Tak do života… Ohledně mužů…“

Zasmál jsem se. „Ty posloucháš rady o randění od osmdesátiletého chlapa?“

„Je moudrý. Nedávno jsem ukončila letitý vztah, který pro mě nebyl ten pravý. Tvůj táta mě upozornil na něco, čeho jsem si sama nevšimla, a to, že Warren měl vždycky naleštěné boty.“

„Což značí…?“ zeptal jsem se.

„Když nad tím uvažuju, v tom vztahu mi hodně věcí nevyhovovalo. Kdybych si těch naleštěných bot všimla dřív, možná by mi to prozradilo, že je Warren velmi sebestředný materialista a že pro mě není ten pravý. Tvůj táta je všímavý. Taky mi hodně vyprávěl o vztahu s tvojí maminkou. Ty příběhy byly všechny krásné.“