5. patro bez výtahu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kateřina Procházková

5. patro bez výtahu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

5. patro bez výtahu

Rok opuštěné matky

Copyright © 2021, Kateřina Procházková

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7650-504-9

ISBN e-knihy 978-80-7650-685-5 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-686-2 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-687-9 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

3. září 2008, 20:00

Stockholm. Před chvílí jsem natáčela svoji první reportáž do Kinoboxu. Kamera: Jan Budiš, redaktorka: Kateřina Procházková. Nervózní nejsem, jen si zatím nedokážu představit výsledek. Vrátíme se do Prahy, budeme mít spoustu materiálu, to ano, ale jak z toho dám dohromady báječnou reportáž? To mi bude muset pomoct pánbůh.

Elinka dnes byla poprvé ve školce. Šel s ní D. V šatně dostala skříňku s kuřátkem. Nebyla jsem u toho, neb jsem byla na letišti. Let byl otřesný, a to doslova. Takové turbulence jsem ještě nezažila. Zvlášť přistávání bylo nepříjemné, připadalo mi, že se řítíme střemhlav dolů.

Přiletěli jsme do deště, ale pak se krásně vyčasilo, svítilo slunce a i teplo bylo. Přivezli jsme si eura, ale platí se zde švédskou korunou. Už jsme si vyměnili. Ze Stockholmu jsme zatím viděli málo, ale i to málo na mě udělalo veliký dojem. Pozitivní. Dýchá tu na mě slušnost, a na tu já dám.

Zhlédli jsme Ecce homo homolka (co je to Ecce?), teď se promítá Hoří má panenko, ale na to nekoukám, film jsem viděla už několikrát, naposledy (ze studijních důvodů) zhruba před třemi týdny. Homolka je super. Báječný film. Jsem šťastná, že jsem v takové době nemusela žít. A kdybych v ní žila, zajímalo by mě, jestli bych v osmašedesátém utekla. Dokážu si představit, jak by mě štvalo silné omezování režimem. Na druhou stranu se cítím být člověkem natolik vnitřně svobodným, abych si myslela, že bych tu nesvobodu do svého světa prostě nepustila. Měla bych dodat, že jsme ve Stockholmu proto, že se tady koná akce Československo 68 – čtyřicetileté výročí od dob sovětské okupace. Výstava fotografií, promítání filmů ze 60. let, debaty s emigranty... Zajímavé, jak jinak. Pro mě už je vlastně zajímavé všechno.

Bydlíme na ambasádě, v podkrovním pokojíku s ledničkou, v domě, ve kterém dříve přebývaly jeptišky. Sympatické.

Na ruce mám dva prstýnky. Jeden zlatý s briliantem, který jsem dostala od D. za Elišku, druhý je „čerstvý“, ten jsem před pár dny dostala od Milady. Přivezla ho z Ameriky, z čínské čtvrti. Prsten je nazelenalý, z jadeitu a ten prý nosí štěstí! Ať prosím přinese štěstí i mně.

4. září, 8:13, Stockholm, cimřička na ambasádě

Ranní káva dopita. K tomu měkoučká vanilková buchetka. Poslední dobou jsem se naučila takovou babičkovskou věc. Dám si třeba kousek bábovky do pusy, hned nato si loknu kafe, počkám, až se mi z toho udělá kašička, a tu pak polykám. Chutná mi to, baví mě to.

Je báječný klid a má to své kouzlo, probudit se do slunečného dne na české ambasádě ve Švédsku. Venku je krásně a nás určitě čeká hezký den. Ředitelka Českého centra nás bere na projížďku, abychom s kameramanem natočili záběry do reportáže. Nemůžu nikde najít její vizitku, včera mi ji dala a já ji nemám, zase jednou jsem se nesoustředila, když jsem tu kartičku někam odkládala. Ach jo. Když ji nenajdu, řeknu si o novou, to je jasné. Nemůžu si pomoct, ale je to vzrušující, takhle cestovat po světě.

Prý se tady vrací PET lahve, jako že jsou zálohované. To mě dojalo, to je přece strašně ekologické! A taky si tady maminka od malého dítěte nemůže dovolit zůstat tři roky na mateřské, tak jako u nás, rodina by prý zbankrotovala. Paní ředitelka má rok a půl starého chlapečka a ten už chodí do školky. Svěřila se mi, že cítí, že je to brzy, ale když si chce udržet práci, nic jiného jí nezbývá. Zmínila i klasickou mateřskou rozpolcenost, že když dělá práci, má výčitky, že není s dítětem, a když je s dítětem, má zase pocit, že nedává tolik své práci.

Končím, protože se chci ještě trochu nalíčit, za chvíli vyrážíme do města.

5. září, Stockholm, 9:37, cimřička v podkroví na ambasádě

Buchetka snědena, téměř dvě kávy vypity, za chvíli jdeme s kameramanem pořizovat další záběry z centra Stockholmu. Tentokrát opravdu jdeme, pěšky, bez paní ředitelky. Taky potřebujeme dotočit anketu. Ptám se místních, jestli znají nějaký český film nebo českého filmového tvůrce. Včera jsem začala a vyšlo najevo, že nikdo nic a nikoho nezná! Jeden mladý kluk zmínil Rumcajse, Makovou panenku a Arabelu (nakonec se ale ukázalo, že je původem Polák) a jedna paní zmínila Emira Kusturicu. Jinak bylo samé „no“, „no“, „no“ a v „no“ asi budeme dnes pokračovat. Možná ta moje otázka není úplně šťastná, nevím, jak bychom na tom byli my – Češi, kdyby nás Na Příkopech zastavila švédská redaktorka a ptala se na švédské filmové tvůrce. Určitě by padala jména jako Bergman, ale zmínil by někdo i některý z jeho filmů? Já ne. Ostuda, ostuda, ostuda! To musím napravit. A teď se jdu upravit.

12. září 2008, Den Haag

Další filmový festival. Tentokrát v nizozemském Haagu. Město má fantasticky pozitivní náladu. Já mám fantasticky temnou náladu, chmurnou. Předevčírem jsem se dozvěděla, že D. má dívku. Napsal mi do esemesky, že se občas s někým rád vidí a rád baví. To znamená, že s někým i spí. Je mi z toho tak špatně, že občas zapomenu dýchat. Psát tyto řádky mi vůbec nedělá dobře. Předevčírem jsem se z té zprávy a ze žalu opila. Po slavnostní premiéře filmu Tobruk. V letadle mi pak málem praskla hlava. A když jsme na amsterodamském letišti čekali na kufry, dvakrát jsem odbíhala zvracet na záchod. Bylo mi stydno, protože na kufry čekal i režisér Jiří Menzel, který je čestným hostem zdejšího festivalu, a myslím, že si toho i všimnul, že ta redaktorka (já) pořád někam chodí.

Takže jsem smutná, smutná a smutná a ani po těle mi není moc dobře. Předvčerejší pitka mě semlela. Pila jsem nedobré a patrně i nekvalitní červené víno a pak jsem se doma s hlídačkou, která mezitím střežila Elišku, dorazila meruňkovicí. Potom už mi bylo jenom zle.

Den Haag se svojí vlídnou atmosférou na mě má terapeutický účinek. Na papírek si tady píšu větu: Bože, vrať mi muže, prosím. Představa, že se D. s někým miluje, mě bolí až do morku kostí. Nechci ho ztratit.

S panem Menzelem tak máme podobnou náladu. Bulvární tisk je poslední dobou plný údajné nevěry jeho ženy, dokonce i o něm se spekuluje, že má milenku. Je z toho všeho evidentně celý přepadlý, to na něm vidím a soucítím s ním.

Mám kalné oči a scvrklý žaludek. Těším se na noc, že všechno zaspím a alespoň na chvilku si odpočinu. Proč jsem tak hloupá? Tuším, že jsem si D. nechala upláchnout. Málo jsem se o něj zajímala, málo se ptala na jeho práci (to mi vždycky vyčítala Milada), na jeho plány, na něj samotného... Ale on se mě taky na nic neptal. Poslední rok jsme mlčeli. Jenom jsme si předávali Elinku. To není dobře. Chce to mluvit. Já teď jdu mluvit. Anketa. Tentokrát mě zajímá, jestli některý z českých filmů anebo českého tvůrce znají Holanďani.

13. září, Haag, the Hague

Hague, to zní jako Prague.

Je naprosto zbytečné, abychom tady byli tři a půl dne, protože materiál na tříminutovou reportáž už dávno máme. Doneslo se ke mně, že je to snad kvůli letenkám, že na zítřek byly daleko lacinější než na dnešek. Nicméně pan Menzel odlétá už dnes. Taky bych letěla, jsem jako na trní, toužím promluvit si s D. Nechci, aby od nás odešel. BOŽE, VRAŤ MI MUŽE, PROSÍM. Asi zajdu do kostela. V jednom jsem byla minulý týden, ale to jsem se ještě soustředila na jiné věci. Prosila jsem, ať zvládnu práci, která mi byla přidělena. V ty dny mi totiž připadalo, že nikdy nedám dohromady reportáž. Nenapadlo mě soustředit se na lásku. Ó, jak hloupé. Jak nesmírně hloupé. Proč se mi vždycky musí stát něco strašného, abych něco jasného pochopila?

Žaludek mám pořád scvrklý, ale už alespoň nezvracím. Za poslední dva dny jsem zhubla nejméně dvě kila. Chtěla jsem si tady koupit kalhoty, protože ty hlavní, ve kterých jsem chtěla chodit po Haagu, jsem zapomněla doma, ale nakonec si žádné kalhoty kupovat nebudu, protože mé současné míry neodpovídají mým standardním, hlavně v pase a okolo hýždí. Tak jsem si alespoň koupila dva svetříky s kapucí. Jeden mám zrovna na sobě. Je růžový, potištěný černými ptáky. Včera jsem měla za to, že jsou to hvězdičky, dnes zjišťuji, že jsou to ptáci. Černý pták… V tom není zrovna velká naděje.

Zdejší hala, ve které snídáme, je příjemná. Bílo-zlato-šedá. Na každém stole je čerstvá růžová květina. Čelní stěně vévodí socha buddhy. Ten mi chyběl. Už dlouho jsem o něm neslyšela.

Maminka má zítra narozeniny. Bude jí padesát osm let. Mně v únoru třicet tři. Třicet tři je moje životní číslo. A číslo domu, do kterého bychom se s dcerkou měly přestěhovat, má taky číslo 33. A životní číslo D. je zrovna tak 33. Znamená to něco? Třeba by nám to mohlo pomoct přinést štěstí. Štěstí je pro mě v tuto chvíli vyrovnaná harmonická rodina. Nutno však podotknout, že jsem přecitlivělá.

Podle mojí kamarádky Táni je dobře, že jsem teď na čtyři dny pryč, v cizím prostředí. Že kdybych s D. mluvila rovnou, jak jsem se dozvěděla, že někoho má, udělala bych spoustu chyb. Takhle si přeci jenom můžu zvážit, co mu vlastně chci říct. Nebude to dlouhé, ta moje rozprava, chci mu říct, že s ním chci být, že si přeju, aby se k nám vrátil. Že tak zmizí Elišce mokvavé ekzémy, které má ze mě, protože poslední měsíce jsem byla všechno, jenom ne vyrovnaná. Když je s D., ekzém se jí pokaždé výrazně zlepší, někdy dokonce zmizí úplně. Cítí z něj asi klid, kdežto ze mě neklid. A to není dobře. S tím budu muset něco dělat. A něco s tím udělám. Nenechám rodinu rozpadnout. Příliš velká svoboda našemu vztahu neprospěla. I ve vztahu by měla být nějaká hranice. Včera na besedě to pěkně řekl pan Menzel. Řekl, že tenkrát, v „šedesátých“, měla řeka dva břehy. Člověk pracoval s prostorem omezeným, ohraničeným, a to celé věci dalo sílu. V našem vztahu však za poslední rok břehy zmizely. Z řeky se stalo moře, a to nás spolklo. Mě tedy určitě. Mým úkolem teď bude znovu najít břehy. Bez břehů klidu není.

Haag a psaní na mě mají zklidňující účinek. A taky kameraman Petr, se kterým jsem tady. Vesmír mi pro tento výlet nemohl sehnat vhodnějšího kolegu. Je nesmírně milý, hodný, pozorný, slušný a hlavně klidný. Děkuji za něj. Teď spí, protože večer je vzhůru déle než já. Rád si dá pivo a rád nasává atmosféru města. Doma má ženu a dvě malé děti. Mluví o nich s láskou, až mi to vhání slzy do očí. Připomíná mi totiž, co jsem taky mohla mít, kdybych nebyla – pardon za ten výraz – blbá a určité věci nepřehnala. Pokusím se zachránit rodinu. A od včerejška vím jednu věc: NIKDY NEBER ŽENĚ MUŽE. Už vůbec ne té, která má malé děti. Vesmíre, pomoz mi, prosím, a vrať mi rodinu. Slibuji, zde v Haagu, že budu spolupracovat. Já, Elinka a D., musí se z nás opět stát tým. A časem do týmu třeba přibereme dalšího člena. Prosím. Please, God, help me.

Jenom ještě chci říct, že všichni moji přátelé dostávali za poslední rok víc lásky a energie než D. V duchu jsem ho odmítala a on to ze mě cítil. Není tedy divu, že se snažil najít lásku a porozumění někde jinde. A teď už opravdu končím. Všemi těmito popsanými stránkami se snažím říct jediné: Došlo mi (a jak moc), že jsem udělala chybu, a došlo mi, že udělám maximum, abych chybu svého života napravila a muže si tak NAVRÁTILA.

A děkuji za novou práci, kterou mám. Kdyby nebylo té, byla bych teď opravdu na dně.

13. září, kolem sedmé večer

Kameraman Petr řekl, že vztahy jsou svině. Ano, dávám mu za pravdu.

Den je dlouhý. Toužím být v Praze a všechno si s D. vyříkat. Měli bychom se obejmout a opustit všechny naše bloky. Těch jsme si za ta léta vytvořili hodně. Já ano.

Za chvíli začíná film Ucho. Viděla jsem ho někdy před třemi týdny, ze studijních důvodů, ale podívám se na něj znovu, opět ze studijních důvodů, ale také budu pochopitelně ráda, že nebudu tak moc myslet na to, že D. má dívku. Fuj, už jen když to píšu, stahuje se mi srdce.

Ucho není moc optimistický film. Jen do mě, osolte mi moji depresi! Deprese bez deprese jako růže bez růže? Myslím vzor… Ve vší depresi nezapomínám na jazyk. Jazyk bez jazyka jako pán bez pána? Nebo jazyk bez jazyku jako hrad bez hradu? Takže ještě k tomu všemu jsem hloupá. Hloupá jako husa. Husa bez husy jako žena bez ženy? Jdu na Ucho. Ucho bez ucha jako… Nevím. A je to.

14. září 2008

Maminka má narozeniny. A já mám průjem. Ze stresu a studeného pití. Potřebuji pít tekutiny pokojové teploty nebo dokonce horké. Po studených nápojích mívám průjem. Kdy to konečně pochopím a začnu se podle toho chovat? Však jak na besedě říkal pan Menzel, člověk je tvor NEPOUČITELNÝ. A to mu je sedmdesát let, zkušeností musí mít až dost.

Dáváme si s kameramanem Petrem čaj a pivo v kavárně u kostela v Haagu (Petr pivo a já čaj) a za chvíli přejíždíme vlakem do Amsterodamu. Odtamtud odlétáme domů za dětmi a ženami a muži. Snad. Ale až někdy večer, kolem deváté.

Amsterdam, čtyři hodiny odpoledne

Jsem uťapaná. Takže jsem si teď sedla do kavárny a objednala si heřmánkový čaj a pomerančový džus (pokojové teploty). Za hodinu mám sraz s Petrem u věže.

Stavila jsem se za rodinným známým, Holanďanem Robem, ale nebyl doma. Tak jsem mu alespoň nechala za dveřmi vzkaz. Těšila jsem se, že ho uvidím, že se konečně dozvím, jak to bylo s Kamilou, která loni nečekaně zemřela. Bylo jí pouhých padesát sedm let. V těchto dnech je tomu vlastně rok od její smrti, vidím v tom určitou symboliku. Rok je mocný. Taky je to rok, co jsem naposledy spala s D. Není divu, že se začal poohlížet po jiném „vstupu“. Já nikoho neměla. Myslím, že jsem na to neměla ani pomyšlení. Zpětně se domnívám, že jsem dost možná trpěla poporodními depresemi.

Musím zabojovat. Práce pro Kinobox mi snad dodá zpátky nějaké sebevědomí. Na mateřské jsem ho poztrácela. Mateřská udělá ze ženy vyděděnce společnosti.

Bude to těžké. Určitě to bude těžké, ale zabojuji. Chci mít rodinu zpátky, pohromadě. Fuj, už zase se mi špatně dýchá. Nejlíp mi je, když se procházím. A úplně nejlíp, když se procházím na slunci. Koupila jsem si diář a mamince pralinky. K narozeninám dostane svetřík na zip a pralinky.

Elince a D. vezu sebe. Novou sebe. Proměněnou sebe. Sebe s otevřenýma očima. Nebo alespoň pootevřenýma. To je lepší dárek než lentilky, i když D. má lentilky rád. Já ne. Mám ráda čokoládu. Obyčejnou mléčnou čokoládu. Třeba „lindtku“.

Petr mi byl na tuto cestu opravdu seslán z nebe. Včera mi v průběhu dne na oplátku vyprávěl svůj příběh, který byl trochu podobný našemu. Petr se zamiloval (bohužel v době, kdy jeho žena čekala druhé dítě) a roztočil tak kolotoč lásky, vášně a utrpení. Proto prohlásil, že vztahy jsou svině. Dnes jsou spolu se ženou, snaží se, ale celá aféra samozřejmě všechny poznamenala. Mimo jiné jim prý pomohl psycholog, partnerská poradna. Takže jsem se rozhodla, že nějakého psychologa taky vyhledám. Už jsem dokonce na netu našla nějakou paní Emílii, pracuje v ulici Nad Královskou oborou, to je kousek od nás a to je důležité. Nechci jezdit přes půl Prahy. Svěřím se tedy do rukou odborníka. Petr říkal, že mají dobré rady, a když už nic jiného, člověk se alespoň vykecá. Jen si nedokážu dost dobře představit, že někomu (Emílii?) budu vyprávět celý příběh. On má totiž dost zákoutí. A zřejmě ty kouty bude potřeba vymést. A že tam je smetí.

V letadle, po dvaadvacáté (hodině)

To poslední mi půjde ztěžka, protože jestli teď něco nejsem, tak v pohodě.

Taky mi řekl, že až s D. budu mluvit, tak by mi to mělo slušet. Mám si prý vzít na sebe to, v čem mě měl rád, a taky si mám zvýraznit oči, namalovat se. Musím prý přijít jako kočka a ne neupravená v teplácích. Nasadil mi tak brouka do hlavy, co si mám obléct? Něco vymyslím. Jen řasenku si asi nedám, tuším, že budu brečet.