Budoucí úča

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Abrahámová

Budoucí úča – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Martina Abrahámová, 2021

Ilustrace © Veronika Drahoňovská, 2021

Obálka © Romana Indrová Semelková, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7650-471-4

ISBN e-knihy 978-80-7650-671-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-672-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-670-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Pro jachtaře, kteří vědí, že dobrý vítr není potřeba jen na vodě, malíře, kteří nezuří nad špatně napnutým plátnem, historiky, kteří nezapomněli žít v současnosti, biology a chemiky, kteří nemají pocit, že svět končí s rozbitou zkumavkou, hudebníky, kteří se nehroutí, když jim uteče rytmus, techniky, kteří se nezapomněli zastavit, aby se podívali na východ slunce, a hlavně lidi, kteří tohle všechno dokážou naučit druhé – pro vás pro všechny jsou následující stránky…

…

Mám chuť napsat, že to bylo „kdysi dávno“, ale pojďme realisticky říct, že to nebylo včera, nebylo to pozítří a nebylo to ani předevčírem.

Byla jsem v prváku na gymnáziu. Po přijímacích zkouškách jsem měla pocit, že mi patří svět, a vyrážela jsem na adaptační pobyt s novou třídou. Náš třídní učitel – na kterého dneska moc ráda vzpomínám – tehdy prohlásil, že nám ukáže, že fyzika a matematika nemusí být takový strašák, jak byli do té doby mnozí z nás zvyklí.

„Uvidíte, to vás přejde…“ pomyslela jsem si. Bylo mi patnáct, měla jsem o celém svém budoucím životě úplně jasno, byla jsem bytostně přesvědčená, že ze mě jednou bude novinářka a že mi celá fyzika může být ukradená.

Pletla jsem se…

Ve třeťáku na gymplu, po přežití prvních pár hodin volitelných seminářů – z nichž na některé dnes vzpomínám dost nerada – jsem měla pocit, že mi patří svět, a pomáhala jsem s přípravou fantastické víkendové akce, která se měla u nás ve škole konat.

Tam jsem se potkala s jednou vyučující z matfyzu, která mi pověděla, že když mě něco opravdu baví, můžu se tomu věnovat, a že jestli chci, pomůže mi.

„Uvidíte, to vás přejde…“ říkala jsem si v duchu. Bylo mi sedmnáct, už jsem dobře věděla, že jsem v prváku neměla pravdu, ale byla jsem přesvědčená, že už jsem prohrála čas, kdy bych se bývala mohla věnovat něčemu jinému než psaní, na které jsem se do té doby fixovala, a že jsem si svoji dráhu nenávratně zvolila už někde v devítce.

Pletla jsem se.

Byla jsem o necelé dva měsíce starší a chystala jsem se poprvé vyrazit na víkend mezi skupinu fyzikářů. Připadala jsem si úplně maličká a vyděšená a netušila jsem, co mám čekat, ale byla jsem rozhodnutá, že pokud mi je někdo ochoten ukázat, jak se učí, když se to umí, tak z toho prostě nevycouvám.

„Uvidíš, to tě přejde…“ tvrdili mi všichni. Připadali si určitě hrozně chytří… a i já si v koutku duše připouštěla, že se po víkendu mezi lidmi, kteří jsou o tolik chytřejší než já, schoulím do rohu, poraženecky pronesu, že na tohle nemám nervy, a pokorně se vrátím k přípravě na přijímací zkoušky na žurnál.

Mýlili jsme se.

Jsem na matfyzu. Učím se od těch nejlepších, které tahle země má, a mám to tam moc ráda.

„Uvidíš, to tě přejde…“ směje se mi spousta lidí. Myslí si, že to za ty nervy nestojí, nechápou, co se mi na tom může líbit, a odhadují, kdy to zabalím a půjdu dělat něco normálního.

A já se tomu už jenom tiše směju. Protože nepoučitelná sice jsem, ale zase ne tak úplně…

Když jsem tyhle stránky dopisovala, přišel ke mně kamarád a ptal se, jestli se mi to všechno opravdu stalo.

Natáhla jsem se, z police s knížkami vytáhla Báječná léta pod psa a přistrčila jsem mu je pod nos.

Pan Viewegh to tam totiž napsal úplně geniálně. „Tento román – jako koneckonců většina románů – je obvyklou směsicí tzv. pravdy a tzv. fikce. Ať už je poměr těchto složek jakýkoli, nelze rozhodně tvrdit – jak často tvrdí mnozí čtenáři – že postavy románu skutečně žijí a že události v něm zobrazené se skutečně staly. Stejně tak ovšem nelze tvrdit – jak nás na tomto místě ujišťují mnozí autoři – že ‚osoby a události následujícího příběhu jsou zcela smyšlené‘.“ 1

A asi tolik můžu o svém dílku říct i já. Je tu proto, aby se nad ním sem tam někdo zasmál, aby sem tam někomu zlepšilo den, a snad i proto, aby si sem a tam nějaký vysokoškolák mohl říct „nejsem v tom sám“. Není to ani deník, ani kronika. Je to jednoduše úzký sešitek povídek, který je tady od toho, aby se nad ním čtenář mohl alespoň trochu pobavit.

A já vám všem moc děkuji, že to tak berete.

Vaše Martina

P.S.: Poté, co si moje první literární dílko přečetlo prvních několik kolegů a přátel, jsem se rozhodla připojit sem odpovědi na několik nejčastějších dotazů:

1) Ano, opravdu jde spočítat vektor rychlosti mravence lezoucího po otáčejícím se disku… a opravdu je to ošklivý výpočet.

2) Ano, někdy se opravdu stane, že si s námi vyučující potykají. Někdy dokonce i před začátkem studia.

3) Ano, zvládnout SIS znamená zvládnout vysokou – alespoň se to říká… já vám to budu moct potvrdit nebo vyvrátit až za pár let.

4) Ne, není to nemožné – ať už jste v textu kdekoliv. A vězte, že u nás na fakultě se dějí i úžasnější a zajímavější věci a že z bláznů, kteří po tomhle světě pobíhají, právě u nás potkáte ty nejúžasnější. ;-)

Když jsem se ostatních ptala, jak to mám čtenářům vysvětlit, že naše škola funguje tak, jak funguje, poradili mi, abych napsala, že „tohle je prostě matfyz…“. A mají pravdu. Protože v té větě je naprosto všechno, co pro začátek potřebujete vědět…

1 - VIEWEGH, Michal. Báječná léta pod psa. Praha: Ikar, 2018. ISBN 978-80-249-3680-2.

Budoucí matfyzák

Každá cesta musí někde začít… Cesty námořníků začínají

v přístavech, závodníci na startu, umělci obvykle ještě

ve školních lavicích, programátoři nejčastěji u nějaké

povedené hry.

A ti nejlepší učitelé matematiky a fyziky… začínají obvykle

u nás na fakultě.

Proč zrovna ty?!

„Propánakrále, proč se zrovna ty cpeš na matfyz?“

Usmála jsem se. Tenhle dotaz jsem už slyšela víckrát, než dovedu spočítat. Teď mi ho mezi třetím a čtvrtým šálkem masaly položil můj dlouholetý kamarád Honza.

„Co vás na tom pořád všechny tak překvapuje?“

„No...všechno?! Zrovna ty, jako pisálek. Vždyť tě tam sežerou! A krom toho, nejsou to ani dva roky zpátky, co sis byla naprosto jistá, že vyrazíš na žurnál. Co se změnilo?“

„Něco mi došlo.“

„A co, prosím tě?“

„Že můžeš psát sebelíp, a je ti to na houby, když nemáš o čem.“

„Takže radši půjdeš studovat úplně nesouvisející obor?“

„Myslím, že by ses divil, jak moc může učitelství souviset s psaním. Ta práce se mi líbí. Táhne mě to tam. Na tvoření budu mít spoustu času o prázdninách... a o náměty tam taky nebude nouze.“

„No dobře, ale proč matfyz???“

„Proč ne? Fyziku mám ráda.“

„Ta se dá studovat i v Hradci na pajdě. V normálním prostředí a bez toho, aby ses při každým zkouškovým hroutila.“

„To by nebylo ono.“

„Proč? Proč tam vlastně lezeš?“

„Kvůli lidem.“

„Máš slabost pro magory?“

„To taky, ale to není ten důvod. Oni jsou... prostě zajímaví. A skoro nikdo to o nich neví, nikdo to nevidí. Všichni si o nich myslí... no... asi tak to co ty. A oni přitom často mají hrozně zajímavou duši,“ odtušila jsem zasněně.

„Zajímavou duši?“pronesl s kyselým úšklebkem po chvíli ticha mezi dvěma dalšími loky. „Dneska je v tom moc zázvoru,“ dodal pak, jako kdyby to k tomu úplně normálně patřilo.

Mlčela jsem. Znali jsme se už dlouho, a tak mu rychle došlo, že přestřelil.

„Marti... je to banda bláznů. Jediný, co je zajímá, je, jak rychle dělají s logárem. Vždyť jich sama spoustu znáš.“

„No právě že je znám. Pamatuješ na Lukáše?“

„Obecná fyzika, blonďák, sestřih podle kastrolu – chodil ti na představení?“

„Jo, to je on.“

Vzpomněla jsem si, jak se Honza tehdy na divadelním představení, které jsme se spolužačkami v Náchodě hrály, potkal s mým matfyzáckým studijním vzorem. Do dneška mám živě před očima obraz toho, jak Honza – tehdy oblečený v perfektně padnoucím obleku a tvářící se jako dokonalý gentleman – potřásá rukou vytáhlému Lukášovi, který (jak bylo jeho dobrým zvykem) dorazil pozdě, v rozdrbaném triku a děravých džínách.

„Taky dobrej magor... to je přesně ten typ, co klepe na vlastní skříňku.“

„To je právě ono – tenhle přístup.“

„No a co je s ním? On to, co jsem říkal, jenom potvrzuje.“

„Předevčírem mi od něj přišel krásnej sonet, ale nádhernej,“ rozplývala jsem se.

„Co ho to popadlo?“

„To jsem se taky ptala. Našel si přítelkyni. Už se s ní znám – skvělá holka, mimochodem, dělá chemii, tuším. Je jeho největší fanoušek... Někdy je to až vtipné. Ví, jaké známky má ze zkoušek, kdy je v práci, jakých soutěží se účastní, co mu zrovna nejde... Ví o něm všechno.“

„A kde je problém?“

„On si není jistý, jestli si při tom všem stihla všimnout jednoho detailu.“

„A sice?“ nechápal.

„Jak moc ji má rád. Několik týdnů nedělal v podstatě nic jiného, než že četl Shakespeara, aby trochu nasákl styl... a nutno uznat, že se mu to povedlo. Matfyzák jako poleno, kdybys ho chvíli sledoval, myslel by sis, že ho z celého světa zajímají akorát tak derivace. A po nocích píše sonety pro svou holku. Už mi rozumíš?“

Mlčel. Po chvíli se usmál a dolil mi. Neřekl ani slovo. Jen se na mě podíval a pohladil mě po předloktí. A já to v tu chvíli věděla – pochopil...

Návod k použití

Tenhle projekt začal, jako většina největších bláznivin, docela nevinně.

Seděly jsme s kamarádkou Símou vedle sebe v nové budově na Troje (mimochodem: říkají jí IMPAKT a myslím, že se moc povedla), klábosily a pozorovaly pobíhající účastníky konference, která se tu zrovna konala a s jejíž organizací jsme původně přišly pomáhat.

Ze zamyšlení nad tím, jakou máme kliku, že se nám sem teď o prázdninách podařilo dostat, mě vytrhla Símina nahlas pronesená úvaha.

„Potřebuju pak ještě někoho donutit, aby mi pořádně vysvětlil, jak je to s tou zápornou hmotností u hoření.“

„Myslíš ten... jak se tomu nadává... flogiston?“

„No – flogistonovou teorii.“

„Tak to ti bohužel nepomůžu, sama tomu pořádně nerozumím. Proč se nezeptáš Lukáše?“

„Blbneš?! Zeptat se na cokoliv kluka, kterej chodí do páťáku na matfyzu? Vždyť to hraničí s hazardem...“

„To je asi pravda.“

„Ne asi. Určitě! Minule, když jsme s ostatními debatovali o tom, jak bychom vysvětlili slovo díra, jsem byla tak pitomá, že jsem ho přizvala.“

„Ajajaj,“ zaúpěla jsem už předem, protože jsem přesně věděla, jak tohle asi mohlo dopadnout, „hádám, že jste pak strávili další hodinu a půl přesným definováním slova díra.“

„Dvě a tři čtvrtě,“ upřesnila Síma, „včetně toho, že rozdělil problém na díru jako vesmírný objekt, fyzickou díru – myšleno mezeru nebo chybějící část materiálu – a přenesené významy, jako je třeba díra ve znalostech. Popsal celou tabuli.“

Vyprskla jsem smíchy. „Lidi jako Lukáš by na sobě měli mít varování...“

„Nebo alespoň návod k použití,“ poznamenala. „Jediná klika je, že za pár měsíců už nám to nebude připadat divné, protože budeme taky takové.“

„Možná bychom ten návod měly napsat, než nasákneme prostředím a začne nám to připadat normální,“ uvažovala jsem.

Tomu nápadu jsme se smály na celé kolo, ale můžete si zkusit tipnout, čím jsme strávily zbytek odpoledne.

Výsledky oné usilovné práce předkládáme zde:

Matfyzák obecný — návod k použití

Obecná ustanovení

1) Matfyzákovi se nikdy neříká, že vypadá unaveně, přestože tak vypadá pořád. Nedoporučuje se ani ptát se ho, jestli nechce kávu. Správný postup je tekutinu před něj (v dostatečném množství!) položit a doufat, že vás nepokouše.

2) Nikdy nekomentujeme situace, které vznikají, když se matfyzák pokusí vykonávat jakoukoliv manuální práci.

2a příklad: Vidíme-li matfyzáka poskakujícího po kuchyni se struhadlem v ruce, sakrujícího a všemožně naznačujícího, že v salátu, který se pokoušel připravit, skončil i kus jeho prstu, necháme si všechny komentáře pro sebe! V opačném případě hrozí velmi reálné riziko, že zmíněné struhadlo skončí zaražené do naší hlavy.

3) Nikdy se neptáme matfyzáka, jestli má na další den všechno hotové – nemá, a musí-li to přiznat, bývá velice nevrlý.

3a poznámka: Pokud matfyzák odpoví: „Většinu, dávám si pauzu,“ vězte, že ho čeká ještě přepsání dvou set stran poznámek, přečtení dvaceti skript, z nichž se polovinu musí naučit zpaměti, spočítání minimálně sedmi sbírek příkladů a příprava na třináct hodin praxe.

4a Výjimku z této zásady někdy představuje pondělí ráno, není to ale pravidlem.

Návod k obsluze

Využití

Závěr