Pohádky o zvířátkách

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Eva Mrázková

Pohádky o zvířátkách – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zvířátka z pohádek
ráda tě potěší,
příběhy, pohledem,
tiše, už vypráví…

Zvířátka a Petrovští

V malé chaloupce na kraji vesnice žil vdovec s malou dcerou Zdeničkou. Sice se měli hodně co otáčet, aby se uživili, často třeli bídu s nouzí, ale přesto žili spokojeně. Na jaře společně vysázeli na políčku brambory, starali se o zeleninu na zahrádce, v létě Zdenička sbírala semínka a lesní plody, tatínek sekal trávu a sušil seno na zimu pro zvířata, která chovali. Přes zimu si přivydělávali tkaním plátna a pletením košů z proutí. Avšak jejich poklidný život narušily dva hubené roky po sobě. Kvůli nepřízni počasí se na políčku ani na zahrádce nic neurodilo a nedařilo se prodat ani žádné plátno a koše, a tak truhlička s penězi zela prázdnotou. Už neměli skoro co jíst a pravá pohroma nastala po příchodu výběrčího daní. „Nemáte čím zaplatit?“ obořil se na chalupníka. „Nedá se nic dělat, vyhlásíme, že od zítřka je na prodej vaše chalupa s polem i zahrádkou a vaše zvířata jakbysmet. Daně se platit musí!“

Co teď? Tatínek seděl se svěšenou hlavou v koutě kuchyně, bezmocně zatínal pěsti v klíně, ale žádný spásný nápad na záchranu jejich hospodářství nepřicházel. Uplakaná Zdenička se na dvorku loučila se zvířátky. Smutně se probírala měkoučkou srstí své oblíbené ovečky a na krk jí uvázala červenou mašličku s mosaznou rolničkou. Kačence nasypala její oblíbené krmení, kohoutkovi Kokrháčovi zrní, tříbarevnému kocourkovi Mackovi nalila do jeho misky mlíčko a kozlíku Nebojsovi do chlívku hodila čerstvě natrhané lupení. Pak si sedla u pejskovy boudy, vzala hlavu svého čtyřnohého kamaráda do dlaní a požalovala mu, jaké je stihlo neštěstí a že netuší, kdo se dál o něho a ostatní zvířátka bude starat. S uslzenýma očima odešla za tatínkem do kuchyně nachystat poslední skromnou večeři.

Pejsek Voříšek zatím nelenil, zavrtěl ocáskem, čumákem otevřel dveře kozlíkova chlívku, zaštěkl na kocourka u misky a kačenku u korýtka a nezapomněl ani na ovečku. A začala velká porada. Voříšek nejprve všem pověděl, co mu Zdenička svěřila, a že do budoucna nemají nejlepší vyhlídky. Ovečka s vykulenýma očima bekala, kdopak jí bude chystat sůl na lízání, kačenka se obávala, zda nový hospodář nevysuší louže na dvorku a kde že se bude batolit. Macek se strachoval, zda si někdo najde čas, aby ho pohladil a podrbal za oušky. Každý se o něco bál… A pak vyskočil Nebojsa, který, jak jeho jméno napovídá, má odjakživa pro strach uděláno: „A já tady na žádného nového hospodáře čekat nebudu, žádného jiného nechci! Sbalím si svých pár švestek a jdu do světa.“ A jak řekl, hned udělal – smotal svoji chlupatou deku do rance a byl připraven na cestu. Voříšek se nejprve škaredil, že nikdo nemyslí na Zdeničku a jejího tatínka, vždyť se přece o ně skvěle starali, ale nakonec se rozhodl. Než by sloužil novému hospodáři, čert ví, co bude zač, tak raději také odejde pryč. Vyčmuchal a vyhrabal všechny kosti schované po různých koutech a pečlivě je svázal do uzlíku. Kačenka se také začala balit a nakonec před setměním všichni vyrazili na cestu do neznáma. Voříšek v čele dělal průzkumníka, Nebojsa za ním bujně poskakoval, ovečka svolávala cinkáním své rolničky zpět ostatní, kteří se po cestě trošku zaběhli. Cesta jim vesele ubíhala, ale vtom bum bác, hromy blesky, přihnala se děsivá bouře. A k tomu ještě tma jak v pytli.

A teď, babo raď, kam se vrtnout v takové slotě? „Kokrháči, vyleť na strom a rozhlédni se, kde nejblíž svítí světýlko,“ zavelel Nebojsa. Kohoutek se na stromě rozhlížel do všech stran a hurá – najednou vesele zakokrhal a udal ostatním směr, kde v dálce spatřil svítit světýlko. Snad tam budou dobří lidé a nechají je všechny přenocovat, než se přežene ta slota.

Došli k mýtince, kde stála osvětlená chaloupka. Trochu se zarazili a domlouvali se, kdo půjde prozkoumat, co se děje uvnitř chaloupky. Kdo jiný než kozlík? Ten je přece neohrožený, a navíc dostatečně vysoký, aby natáhl krk až do okna. Nebojsa se postavil na zadní, předníma nohama se opřel o zeď a nakukoval do rozsvícené místnosti. A překvapením vykulil oči. Na stole hromada peněz a kolem ní Petrovští loupežníci! Kouří, pijí, hulákají jeden přes druhého… Až jeden vší silou práskne do stolu a zařve: „Ať mě čert vezme, jestli toto není pořádné zlodějské dělení!“ Kozlík sebou cuknul a rozbil rohy sklo v okně, jak ten raubíř práskl do stolu. Všichni loupežníci se otočili za zvukem řinčícího skla, aby zjistili, co se stalo. A co nevidí! V okně chlupatá hlava se dvěma rohy a měří si je vykulenýma, zlověstně blýskajícíma očima. Čert, to musí být čert! Loupežníci vzali nohy na ramena a zmizeli jak pára nad hrncem. Překvapený kozlík zjistil, že chalupa je prázdná, a spěchal za zvířátky s potěšující zprávou, že pro dnešek mají o nocleh postaráno. Unavená zvířátka si v chalupě vybrala vhodné místo k přespání – ovečka hned vedle dveří, kačenka v ošatce vedle pece, pejsek se stočil do klubíčka pod lavicí, kohout vylétl na dřevěný trám vysoko nad pecí, kozel svinul unavené tělo pod stolem a Macek se uvelebil přímo na stole mezi rozházenými penězi. Ať si třesky blesky venku řádí jak o život, oni jsou teď v bezpečí.

Zato loupežníkům venku zuby drkotaly zimou i strachem před bouří i nenadálou návštěvou v chalupě. Doběhli až na své tajné místo ve Staré rokli, rozdělali oheň a radili se co dál. Nevyklidili chalupu zbytečně? Vždyť kde by se dnes vzal na světě čert? Čerty se přece straší malé děti v pohádkách. Rozhodli se, že by měli prozkoumat, co se vlastně v chalupě stalo. Na obhlídku vyslali Honzu. Kdoví proč vybrali právě jeho, statečný příliš nebyl. Honza si přetáhl pytel přes hlavu, aby se ochránil před deštěm. Venku bylo boží dopuštění – vítr lomcoval okenicemi, déšť bubnoval do oken a na střechu – ale uvnitř chalupy tma a klid. Honza pootevřel dveře, a když je chtěl otevřít dokořán, dveře trošku zavrzaly. A vtom začal strašlivý rámus. Ovečka vyjekla, jak na ni Honza po tmě šlápl:

„Bé, bé, bé,

tady někdo jéééé.“

Bečení probudilo kačenku na ošatce:

„Kač, kač, kač,

co je to zač?“

Káchání probudilo kohouta, ten zatřepal křídly a slétl z trámu Honzovi přímo do vlasů a při tom zakokrhal:

„Kykyryký, kykyryký,

je to zloděj nějaký!“

Do všeho toho rámusu se rozštěkal Voříšek:

„Haf, haf, haf,

podej mi ho, raf!“

A zuřivě chňapl Honzovo lýtko. Honza se chtěl zachytit desky stolu, ale rukama se trefil rovnou Mackovi do čumáku. Ten vyvřískl, zaťal mu všechny drápky do obličeje a do toho se zpod stolu vysoukal kozlík, nabral vyděšeného Honzu na rohy a vyhodil ho ven před chalupu. Honza dopadl jak žok, až v něm všechny kosti zachrastily, a pak ještě po něm Nebojsa začal skákat jak divý.

Potrhaný zkrvavený a pomlácený Honza se došoural do Staré rokle, kde se hned seběhli ostatní loupežníci vyděšení tím, jak Honza dopadl. Posilnili ho kořalkou a vyzvídali podrobnosti o čertovi řádícím v chalupě.

„Kdepak jeden čert, milí kamarádi… Celý soud se nám tam nasadil – a jaký! V životě jsem neviděl takového soudce, a co jsem už soudů a vězení pochodil. Rozsoudí všechno natotata – a netrestá vězením, ale hned všechno bez řeči vyplatí. Vidíte na mě, co vás tam čeká, já už jsem svůj díl dostal.“

A tak si Voříšek zalezl do boudy a spokojeně se stočil do klubíčka, kohout vlétl do kurníku za slepicemi, předoucí Macek se vyhříval na sluníčku, ovečka se spokojeně pásla na zahrádce, kačenka se cachtala v louži a kozel si šel po náročném boji odpočnout do chlívku.