Matka světla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Auður Ava Ólafsdóttir

Matka světla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This book has been translated with a financial support from:

Tato kniha vychází s laskavým přispěním Islandského literárního centra.

Dýralíf

© Auður Ava Ólafsdóttir, 2020

Published by arrangement with Éditions Zulma, Paris.

Translation © Martina Kašparová, 2021

Cover design © Tereza Králová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7662-246-3

ISBN e-knihy 978-80-7662-249-4 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-250-0 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-248-7 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Těm, kteří už odešli.

Těm, kteří jsou tu teď.

Těm, kteří mají teprve přijít.

Nejkrásnější slovo

V roce 2013 vybírali Islanďané nejkrásnější islandské slovo. Nakonec zvolili podstatné jméno o devíti hláskách označující zdravotnického pracovníka: ljósmóðir, což je islandský výraz pro porodní asistentku. Porota svou volbu odůvodňuje tím, že ljósmóðir v sobě spojuje dvě nejkrásnější islandská slova, móðir (matka) a ljós (světlo). V islandštině se porodní asistentce říká také yfirsetukona, náverukona, jóðmóðir, léttakona, nærkona nebo ljósa. Dánsky se porodní asistentka řekne jordemor, norsky jordmor, švédsky barnmorska, finsky kätilö, anglicky midwife, německy Hebamme, nizozemsky verloskundige, polsky położna, francouzsky sage-femme, italsky ostetrica, španělsky comadrona, portugalsky parteira, estonsky ämmaemand, lotyšsky vecmāte, litevsky akušerė, rusky акушерка, v jidiš , irsky cnáimhseach, velšsky bydwraig, arabsky , hebrejsky , katalónsky llevadora, maďarsky szülésznő, albánsky mami, baskicky emagin, chorvatsky primalja, čínsky , rumunsky moaşã a řecky μαία.

Význam a původ těchto slov není vždy zřejmý, ale ve většině případů se jedná o ženu, která pomáhá jiné ženě přivést dítě na svět. Etymologie v různých jazycích také naznačuje, že jde o starší ženu, jež by mohla být babičkou dítěte (srov. česky porodní bába).

I. MATKA SVĚTLA

Nevím, kdo mě přivedl na svět,

ani co je svět, ani co jsem já sám;

jsem v hrozné nevědomosti všech věcí;.

nevím, co je mé tělo, co jsou mé smysly, co má duše,

ba ani tato část mne, která myslí to, co pravím,

která uvažuje o všem i o sobě,

a nezná sebe víc nežli to ostatní.

Blaise Pascal

Pomáhám dítěti, když se rodí, zvednu ho ze země a ukážu světu

Aby mohl člověk zemřít, musí se nejprve narodit.

Až kolem poledního se polární noc začne konečně vytrácet a ohnivý kotouč se vyhoupne nad obzor, nebo spíš těsně na něj, mezerou v závěsech pronikne do porodního sálu růžový proužek, sotva širší než kapesní hřebínek, a dopadne na trpící ženu v posteli. Rodička zvedne ruku, rozevře dlaň a zachytí světlo, načež nechá ruku klesnout zpátky na postel. Na břiše napnutém až k prasknutí má vytetovanou polovinu kiwi se spoustou černých semínek; jako by ovoce někdo rozpůlil ostrým nožem. V inkoustu jsou praskliny i nápis pod obrázkem výrazně prořídl: Na v ž dy tvo je. Až se dítě narodí, chlupaté ovoce se zase smrskne.

Nasadím si roušku a obléknu ochranný plášť.

Je to tady.

Nejtěžší zkouška v životě člověka.

Narodit se.

Nejdřív se objeví hlavička, krátce nato už držím drobné, mazlavě krvavé tělíčko.

Je to kluk.

Neví, co je on sám ani kdo ho přivedl na svět, ani co je svět.

Jeho otec musí odložit mobil, aby mohl přestřihnout pupeční šňůru, a když přerušuje pouto spojující matku s dítětem, třesou se mu ruce.

Matka otočí hlavu na stranu a celé to pozoruje.

„Nadechuje se?“

„Nadechuje.“

A já si pomyslím:

Odteď se bude nadechovat třiadvacettisíckrát za den.

Položím vřeštící balíček na váhu. Dítě rozpřáhne ručičky, kolem už nejsou žádné zdi, žádné hranice, nic, co by omezovalo svět, stal se z něj neznámý kus země, nekonečný prostor, neprobádané území, dítě se řítí volným pádem, pak se uklidní, tvář má krabatou, znetvořenou obavami.

Teploměr na okenní římse venku ukazuje minus čtyři stupně Celsia a na váze leží nejbezbrannější živočich na planetě Zemi, nahý a bezmocný, nemá ani peří, ani srst, aby ho chránily, ani šupiny, ani ochlupení, pouze jemňounké chmýří na temeni hlavy, jímž prostupuje modré světlo zářivky.

Dítě poprvé otevře oči.

A vidí světlo.

Neví, že se právě narodilo.

„Vítej, chlapče,“ řeknu.

Osuším mu vlhkou hlavičku a zabalím ho do ručníku, potom dítě vložím do náruče jeho otci, který má na sobě tričko s krátkým rukávem a nápisem Nejlepší táta na světě.

V rozrušení pláče. Je po všem. Matka je vyčerpaná a také pláče.

Muž se s miminkem sehne a opatrně ho položí do postele k ženě. Dítě natočí hlavičku k matce a dívá se na ni očima, které dosud plní tma z hlubin Země.

Ještě neví, že je to jeho matka.

Ta se na něj zadívá a prstem ho pohladí po tváři. Dítě otevře ústa. Neví, proč se ocitlo zrovna tady, a ne někde jinde.

„Vlasy má narezlé jako máma,“ slyším ženu říkat.

Je to jejich třetí syn.

„Všichni tři se narodili v prosinci,“ řekne otec.

Pomáhám dítěti, když se rodí, zvednu ho ze země a ukážu světu. Jsem matka světla. Jsem nejkrásnějším islandským slovem.

Tři minuty

Ušiju dva stehy a nechám rodiče na chvíli o samotě s dítětem. Pokud moc nefouká a dají se otevřít dveře na konci chodby, občas si mezi jednotlivými porody zaskočím na malý balkon, odkud je vidět na Miklabraut, jednu z hlavních dopravních tepen Reykjavíku. Oddělení disponuje devíti porodními sály a já denně odrodím zpravidla jedno dítě, někdy ale mohou být klidně i tři. V sezónních špičkách není neobvyklé, že přijdou na svět v nemocničním bistru, ve společenské místnosti, nebo dokonce ve výtahu cestou na porodnické oddělení. Jednou jsem musela vyběhnout ven na parkoviště a ze sedadla spolujezdce ve starém volvu asistovat při porodu vystrašeným mladým rodičům. Po celém dni stráveném ve společnosti živého masa a krve jsem vděčná za nebeskou klenbu.

Zhluboka se nadechnu a do plic naberu chladný vzduch.

„Šla se nadýchat čerstvého vzduchu,“ komentují moje kolegyně.

V posledních týdnech dochází k prudkým výkyvům počasí.

Začátkem měsíce se na teploměru objevily dvojciferné hodnoty, příroda ožila a na stromech vyrašily pupeny. Čtvrtého prosince naměřili na nejsevernější meteorologické stanici na ostrově devatenáct stupňů, pak se zničehonic ochladilo, během jednoho dne klesla teplota o dvacet stupňů a začalo hustě sněžit. Vytvořily se závěje, s nimiž si prohrnovací stroje dokázaly poradit jen s obtížemi, nebe bylo plné sněhu, větve stromů se prohýbaly pod jeho vahou, auta se ztrácela pod těžkou bílou náloží a k popelnicím se musel člověk brodit po kolena hlubokou sněhovou nadílkou. Potom se rozpršelo, nastala obleva a rozbředlý sníh ucpal řeky, které změnily řečiště, tekly přes cesty a louky a nechávaly po sobě bahno a kamení. Před pouhými několika dny mluvili v televizních zprávách o tom, jak kvůli záplavám uvízla na jihu Islandu dvacítka koní. Na záběrech bylo vidět statky vystupující z vody jako ostrovy a vysílené koně, pro které museli podle slov jednoho hospodáře dojet na louku na člunu a doplavat s nimi na pevninu. Jakmile povodeň trochu opadne, ještě se ukáže, co všechno skončilo ve vodě, jestli se nenajdou další zvířata.

„Nic už není, jak by mělo být,“ prohlásil hospodář v rozhovoru s reportérem.

Totéž říká moje sestra, meteoroložka.

„Člověk jen doufá, že se všechno brzo vrátí zase do normálu,“ nechal se slyšet hospodář.

Při silných přeháňkách nezvládaly odpady doma na Ljósvallagatě pojímat vodu, takže zatopila několik sklepních kójí. Když jsem šla obhlédnout škody ve své kóji, objevila jsem tam umělý vánoční stromek a krabici plnou vánočních ozdob po babiččině sestře, které jsem si odnesla s sebou do druhého patra. Brzy nato udeřily v celé zemi třeskuté mrazy doprovázené náledím, a tak k nám za poslední týden přišly dvě rodičky s rukou v sádře, protože venku upadly. Jediné, co se za celý měsíc nezměnilo, je prudký vítr. A tma. Když jdu do práce, je tma, a když jdu z práce domů, je tma.

Vrátím se dovnitř a na chodbě u kávovaru uvidím stát novopečeného otce. Posunkem mi naznačí, že by se mnou chtěl prohodit pár slov. Oba manželé jsou elektroinženýři. Jak mě upozorní jedna kolegyně, začíná být čím dál obvyklejší, že páry vykonávají stejné povolání – dvojice veterinářů, dvojice sportovních reportérů, dvojice pastorů, dvojice policistů, dvojice koučů, dvojice básníků. Zatímco si elektroinženýr vybírá kávovou směs, vysvětluje mi, že malý se měl ve skutečnosti narodit dvanáctého dvanáctý, na narozeniny svého dědečka z otcovy strany, ale nechal na sebe více než týden čekat.

Elektroinženýr usrkává z kelímku, pohled upírá na linoleum na podlaze a mně se zdá, že mu něco leží na srdci. Když kávu dopije, stočí řeč na čas porodu a zeptá se, jak se přesně určuje.

„Rozhodující je okamžik, kdy dítě vyjde den,“ vysvětluju.

„Takže ne když se přestřihne pupeční šňůra? Nebo když se dítě rozpláče?“

„Ne,“ odpovím a pomyslím si, že ne každé dítě se rozpláče. Nebo se nadechne.

„Ne, jen jsem uvažoval, jestli by do rodného listu nešlo napsat, že se narodil dvanáct minut po dvanácté místo devět minut po dvanácté. Rozdíl dělá jen tři minuty.“

Prohlížím si ho.

Na porodnické oddělení dorazili v noci a on je nevyspalý.

„Bylo by to takové odškodné za toho dvanáctého dvanáctý,“ dodá a zmačká papírový kelímek.

Zamyslím se.

Ten muž chce zařídit, aby bylo jeho dítě první tři minuty svého života nenarozené.

„Udělalo by mi to obrovskou radost,“ řekne nakonec.

„Možná jsem se jen špatně podívala na hodiny,“ opáčím.

Vyhodí kelímek do odpadkového koše a společně se vydáme k místnosti, kde čeká matka se synem.

Před dveřmi se zastaví.

„Vím, že si Gerður přála dceru, i když to sama nepřizná. Ženy si přejí dcery.“

Chvíli otálí a pak se mi svěří, že spolu četli článek o tom, jak lze ovlivnit pohlaví dítěte, ale v té době už na to bylo příliš pozdě.

„Dopadlo to, jak to dopadlo,“ podá mi ruku a poděkuje za pomoc. „Když nad tím tak člověk přemýšlí,“ dodá fanoušek statistik, „ve stejný den jako můj syn slaví narozeniny dvacet milionů lidí.“

Ženu s mými profesními zkušenostmi dokáže překvapit jen máloco pod sluncem. Když už, tak většinou člověk

Nestává se zřídka, že se profese porodní asistentky dědí, z ženy na ženu – já sama jsem ze čtvrté generace porodních asistentek v naší rodině. Moje prababička byla porodní asistentkou na severu ostrova v první polovině dvacátého století a moje prateta, sestra mojí babičky, pracovala na porodnickém oddělení téměř padesát let. Pak je tu moje teta z máminy strany, která je porodní asistentkou v malém městečku v Jutsku. Existují rovněž doklady, že toto povolání vykonávali i naši mužští předkové a pomohli přivést na svět na dvě stovky dětí. Třeba Gísli Raymond Guðrúnarson, řečený Nonni, neměl údajně jen dobré ruce, ale byl také úžasně šikovným kovářem a zhotovil porodnické kleště a různé další užitečné nástroje.

Když jsem před šestnácti lety na porodnickém oddělení začínala, nad vším se dosud vznášel pratetin duch. Nejstarší porodní asistentky si na ni moc dobře pamatují, ale počet těch, které s ní sloužily, neustále klesá. Pořád však o ní kolují nejrůznější historky, a to i mezi těmi, kdo ji nikdy nepotkali. Proslula poznámkami typu: Dítě si dokáže pořídit kdejaký mamlas. Jako by prý mluvila spíš sama se sebou. Jedna její kolegyně však tvrdila, že prateta nesahala k takhle silným slovům, ale že se nechala slyšet, že mít děti není pro všechny. Nebo ještě jinak, že ne všichni jsou stvořeni k tomu stát se rodiči. Podle další kolegyně to prateta formulovala odlišně. A sice: Problematický jedinec nepřestane být problematický, třebaže si pořídí dítě. Jiná říkala, že prateta nemluvila o problematickém jedinci, ale o vadném, a že za nejhorší ze všech neřestí považovala sebelítost. U rodičů údajně hledala známky sebelítosti a říkala: Sebelítost může být zjevná anebo skrytá, nicméně je hluboce zakořeněná v lidské podstatě.

Také prý předpovídala vývoj partnerských vztahů. Posadila se, s napůl vypitým šálkem kávy zdviženým ve vzduchu a kostkou cukru vloženou mezi rty, zakroužila rukou, v níž držela šálek, až se hladina kávy zčeřila, a prohlásila:

„Tihle si pořídí další dítě a pak se rozvedou.“

Občas byla její sdělení mnohem neproniknutelnější, jako například: Podivná je tkanina, jež zve se rodina. Její kolegyně říkaly, že ve vztahy nevěřila, a už vůbec ne v manželství. Jedna z nich zašla dokonce tak daleko, že tvrdila, že prateta podle ní příliš nevěřila v člověka. Doslova řekla:

„Myslím si, že příliš nevěřila v člověka, s výjimkou chvíle, kdy měří padesát centimetrů a je bezmocný a němý.“

Pokud nastaly nějaké komplikace, prateta k tomu prý obvykle dodala:

Ženu s mými profesními zkušenostmi dokáže překvapit jen máloco pod sluncem. Když už, tak většinou člověk.

Tak to formulovala.

Nebylo tajemstvím, že jí dělalo potíže smířit se s onou revoluční změnou (jak to nazvala) v práci porodních asistentek, která nastala, když ona sama dospěla do středního věku, a sice že u porodu začali být přítomní otcové dětí. To působí nanejvýš pozoruhodně, vezmeme-li v úvahu, že považovala za naprosto samozřejmé a přirozené, že se asistenci u porodů v minulosti věnovali také muži.

Moje desítky let dlouhé profesní zkušenosti mi říkají něco jiného, byl její způsob protestu proti organizačním změnám na porodnickém oddělení. Její kolegyně mi prozradily, že podle ní bylo na péči o tyto otce nutné vynaložit zvláštní úsilí. V dobách, kdy prateta na oddělení působila, byli partneři rodiček výhradně muži a muži pratetiny generace přicházeli na oddělení často přímo z kanceláře, v obleku s kravatou, nevěděli, kam si mají pověsit kabát a odložit klobouk, a tak je podávali porodní asistentce. Jiní přišli rovnou z dílny, s rukama umazanýma od motorového oleje. Objevily se stížnosti, že prateta otce přehlíží a soustředí se pouze na matky. Rovněž se tradovalo, že nad ní držel ochrannou ruku jeden konkrétní porodník. Když jsem se jejích bývalých kolegů vyptávala, proč nad ní bylo třeba držet ochrannou ruku, nedostalo se mi jasné odpovědi. Později jsem zaslechla narážky na to, že měla s tím porodníkem celá desetiletí milostnou aféru, ale nepodařilo se mi to nijak ověřit.

Z mé zkušenosti činí partnerovi mnohdy problém sledovat utrpení a připadá mu, že je k ničemu.

Hladí ženě ruku a čas od času řekne:

„Vedeš si dobře.“

Totéž říká rodící žena partnerovi:

„Vedeš si dobře.“

Mně ale partner říká: Nemůžu vůbec nic udělat. Nebo: Přijde mi hrozné, že nemůžu vůbec nic udělat. Nebo: Nevím, co bych mohl udělat. Rovněž říká: Už to nevydržím. Nebo: Nevěděl jsem, že bude tolik trpět. Nebo: Nevěděl jsem, že jeden porod může trvat sedmdesát osm hodin. A dodá: Nikdy se nebudu moct stát součástí její životní zkušenosti. A žena si pomyslí: Jak by se mohl stát součástí mého utrpení? Netuší, jaké to je mít páteř sevřenou v rozpálených kleštích.

Také se stává, že se partnerům udělá špatně nebo se jim zamotá hlava.

Ženy je utěšují a pošlou je dát si obloženou bagetu. Dotyční pak přiběhnou na sesternu s tím, že automat na bagety potřebuje doplnit, a já jim odpovídám, že to nemáme v popisu práce. Anebo si objednají pizzu a nechají si ji poslat na porodnické oddělení 23B. Pratetu by dnes překvapila celá řada věcí, například krabice od pizzy v posteli rodící ženy. Na peřině. Pokud se porod protáhne, může se stát, že partner musí vyzvednout staršího sourozence u babičky z matčiny strany a dovézt ho k babičce z otcovy strany. Anebo naopak: od babičky z otcovy strany k babičce z matčiny strany.

Abychom zkrátili dobu, kterou ženy stráví na oddělení, a omezili všechno to potloukání a svačinky, říkáme ženám, aby přijely, až bude interval mezi kontrakcemi pět minut.

Když prateta mluvila o tom, že pro dospělé muže není na porodním sále místo, narážela tím podle mě na jejich velikost – podle slov jedné z jejích kolegyň jí připadalo, že tihle velcí, dospělí muži do světa trpících žen a kňourajících kojenců nepatří – a ve skutečnosti tedy šlo o velikostní rozdíl mezi dospělým mužem a nemluvnětem.

Savci se vždy snaží najít struk

Navzdory narážkám na pratetinu výstřednost patřily služby s ní k velmi vyhledávaným. Její kolegyně na ni vzpomínají zejména ze dvou důvodů: pro její ruční výrobky a pro dorty, které pekla a nosila do práce. Vybavuju si popisy několikapatrových pusinkových dortů, které pokaždé přeplnila zavařenými hruškami, broskvemi a šlehačkou. Korpus z piškotového těsta důkladně prolila šery. Když ženy odrodily, ukrojila jim poctivý kus dortu, uvařila silnou kávu a přinesla jim to na podnosu. Tehdy bylo běžné, že ženy přicházely na oddělení mnohem dřív, už při prvních známkách porodních stahů, a v nemocnici zůstávaly ještě týden i po bezproblémovém porodu. Když prateta na porodnickém oddělení uprostřed minulého století začínala, spočívala práce porodní asistentky převážně v péči o dítě, zatímco matka odpočívala. Potkala jsem spoustu starších žen, které mluví o porodu jako o příjemném odpočinku od náročných domácích prací a výchovy dětí a vzpomínají hlavně na to, jak jim v nemocnici nosili jídlo až do postele, jedna z nich použila v té souvislosti slovo obsluhovat. Také se tu seznámily s ženami, které s nimi ležely na pokoji, a vznikla tak nová přátelství, vzájemně si navíjely vlasy na natáčky, společně kouřily cigarety a oddělení opouštěly s čerstvě naondulovanými vlasy a v botách na vysokém podpatku.

Zatímco novopečené matky odpočívaly, trávila prateta nemálo času u miminek na novorozeneckém oddělení. Když je matky nakojily, odnesla je zpátky na oddělení, přiložila si je k rameni a přecházela s nimi po místnosti, nechávala je odříhnout, hladila je po zádech a mluvila na ně tichým hlasem. Potom je položila do postýlky, přebalila je a přikryla peřinkou. Nato vzala dalšího kojence, odnesla ho matce a následně ho umístila zpátky do postýlky, odnášela je a zase přinášela, odnášela a zase přinášela, jednoho po druhém, na střídačku. Její bývalé kolegyně se shodují, že na novorozeneckém oddělení trávila spoustu času a že si s novorozenci povídala. Podle slov jedné z nich je tak prý připravovala na život. O tom, co přesně říkala, se tradovalo ledacos. Některá ji zaslechla říkat: Přišel jsi, abys tu nějaký čas pobyl. A pak prý dodala: Vzchop se, čeká tě prudké stoupání. Podle jiné kolegyně položila kojence do postýlky a pronesla: Sejdeš mnohokrát z cesty, což jí znělo jako nějaký citát z Bible. Jiná kolegyně zase tvrdila, že prateta měla ve zvyku volně citovat básníky, které znala osobně, a slyšela ji říkat: Nevíme mnoho, jen to, že se brzy setmí. A také: Nevíme mnoho, jen to, že se brzy rozední. Konec věty závisel na tom, v jakém ročním období se dítě narodilo, jestli se dny prodlužovaly, nebo zkracovaly, jestli byly noci světlé, nebo černočerné.

Na jednom se však pratetiny bývalé spolupracovnice shodly, a sice že než matku propustili z nemocnice, sklonila se prateta nad postýlkou, s miminkem se rozloučila a popřála mu slunce, světlo a teplo. Doslova prý řekla: Ať zažiješ mnoho rozbřesků a mnoho západů slunce. Tahle slova představovala později základ nekrologu, jejž o ní napsala jedna z jejích kolegyň.

Při čekání na porod trávily asistentky z pratetiny generace často celé hodiny dohlížením na rodičku. Většina ten čas využila k pletení nebo vyšívání. Slyšela jsem ženy říkat, že je cinkot jehlic uklidňuje. Také se povídá, že každé dítě, které prateta pomohla odrodit, od ní dostalo pletený kousek oblečení. Její kolegyně prohlašují, že nedonošené děti dostaly vždy ty nejpropracovanější kousky s nejsložitějším vzorem a že prateta vše dělala s láskou a měla nahozeno na spoustě jehlic zároveň. Když nesla matkám drobounká miminka a přála jim mnoho zdaru, než budou vyslána do nejistoty nebo ponechána napospas, jak to prý formulovala, předávala jim je od hlavy až k patě zabalené do svých ručních výrobků: v kamaších, ponožkách, ve svetříku a s čepičkou.