Strašidelné Brno

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Arnošt Goldflam

Strašidelné Brno – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Moji milí čtenáři, děti a rodiče,

když jsem ještě bydlel v Brně a hlavně když jsem byl ještě děcko, býval jsem velký snílek. Představoval jsem si různé dobrodružné a strašidelné historie a rodičům jsem tvrdil, že jsem to doopravdy zažil, a taky jsem si to mnohdy myslel. V téhle knížce jsem si na to všechno vzpomněl a všechny ty příhody jsem pro Vás sepsal. Ale jen se nebojte, je to jen v mojí hlavě, ale snad to zaujme i Vás. A můžete se taky potěšit ilustracemi mé ženy Petry, kterou jsem pořád nutil, aby to bylo strašidelné. Tak snad se Vám bude knížka líbit!

Srdečně Váš Arnošt Goldflam

Brněnský orloj

Dlouhá léta se mluvilo o tom, že větší města u nás, jako je třeba Praha nebo Olomouc, mají různé význačné památeční zajímavosti. Kromě jiného poutá pozornost turistů i místních obyvatel také orloj, který ukazuje čas, běh dne, případně měsíců, let a jiné ukazatele.

V Brně jsou také různé pamětihodnosti, které stojí za pozornost. Například známý brněnský drak, který je vlastně krokodýlem nebo aligátorem, každopádně je navštěvovanou kuriozitou. Další památkou je také vozové kolo, které prý vyrobil a do Brna dokutálel jeho tvůrce za jediný den, a vyhrál tak sázku. Další například je andílek nad oknem kostela sv. Jakuba, který vystrkuje zadeček směrem k Petrovu jako potvrzení vítězství v sázce. Vsadili se totiž stavitelé těchto dvou kostelů, který z nich dokončí svůj kostel dříve. Zvítězil stavitel sv. Jakuba a tím žertovným andílkem své vítězství pro dějiny potvrdil. Našli bychom i další zvláštnosti, například to, že Brno má sice dvě řeky, ale kolem žádné z nich nebyl vystavěn střed města, jako tomu jinde většinou bývá, což je často ozdobou města – zase bych dal za příklad Prahu, ale i Karlovy Vary, kde je to v podstatě malá říčka Teplá, ale i to se vyplatilo a městu to velice sluší. V jiné pověsti zmiňujeme další brněnskou specialitu, a sice tu, že dominantou města je bývalé vězení Špilberk, zvané žalář národů. I další kuriozity, ve kterých má Brno prvenství, by se našly, než dost o tom. Ale nějaký ten orloj město doposud nemělo. A tak se na radnici vedly úvahy o možnostech, že něco takového by si Brno jistě zasloužilo. Dlouho radní diskutovali, kde by něco takového mohlo být. Na nejvyšší městské budově, jíž je známý, ale nijak výjimečný věžák AZ Tower, by se to nehodilo, je z centra dosti daleko. A tak přemýšleli moudří lidé na zdejší radnici a přišli na nápad, že orloj přece nemusí být na žádné věži, taková věc by byla příliš obyčejná, ba banální. Rozjeli se do světa, aby tam nasbírali podněty, a vrátili se s různými nápady. Tak například si všimli londýnské stavby zvané Okurka, která je tam objektem významně budícím pozornost. Ovšem Brno není Londýn, je daleko menší. Proto bylo rozhodnuto, že budeme mít v Brně také Okurku, jenže svou, brněnskou. Tedy daleko menší, jiné barvy, nebude to dům, ale zato tedy bude měřit čas. Takže budeme mít něco dokonce lepšího, než mají jinde, něco jako dva v jednom!

A teď ale mnozí přemýšleli o tom, čím bude ten náš orloj zvláštní, čím by se mohl lišit od těch ostatních. A někdo přišel na originální myšlenku. Že se ten orloj postaví na hlavním brněnském náměstí, totiž náměstí Svobody, bude tedy nepřehlédnutelný, takže dost velký, ale ne zas moc, aby nepřesahoval okolní domy, každý den v určitou dobu vypadne skleněná kulička, takzvaný skleňák, pro návštěvníky a hlavně, což je nejdůležitější, orloj nebude ukazovat, kolik je právě hodin. Jak údajně pravil tehdejší primátor, není taková potřeba, poněvadž hodinky má každý a mobil taky. Takže stačí přijít k brněnskému orloji, zvednout ruku, podívat se, kolik je hodin, a kdyby náhodou bylo zrovna jedenáct, tak si vzít na památku pěknou kuličku a jít zase dál. Tak jednoduché to je.

Ovšem Brno není Londýn, je daleko menší. Proto bylo rozhodnuto, že budeme mít v Brně také Okurku, jenže svou, brněnskou.

Jenže se tehdy rozneslo, že taková kulička z orloje má kouzelnou moc. Pokud si ji dá někdo do pravé kapsy u kalhot a nosí ji tam třicet let, tak ve výroční den se mu zjeví duch orloje a ten dotyčný nebo ta dotyčná si může něco přát a ten duch mu to splní. Ale může to být jen jedno přání, ne víc.

A tak skutečně jednoho dne, právě třicet let od postavení orloje a jeho uvedení do provozu, měl jistý Vladimír tu kuličku v kapse. Celá léta ji tam poctivě nosil a těšil se, že mu ten tajemný duch splní nějaké přání. Během těch let často přemýšlel o tom, co by si tak přál, až ten slavný den přijde. Jenže zapomněl, který den to byl. Pamatoval si jen, že to bylo někdy na jaře. A tak když chodil přes město, držel ruku v kapse a v ní svíral a převaloval svou skleněnou kuličku. Byla dokonce za ta léta už dost ohlazená, od doby, kdy ji získal, už vystřídal několikery kalhoty, ale nikdy si nezapomněl do pravé kapsy tu kuličku přendat. Ale poněvadž si tedy nepamatoval, který den by to měl být, rozhodl se, že pokaždé, když půjde přes náměstí Svobody, bude si něco pěkného přát, očekával, že se mu to jednou splní, a velice se těšil.

Až jednoho dne. Byl právě krásný májový den, neděle, slunce svítilo a hřálo, člověka to přímo lákalo ven, na procházku. Lidé se na sebe usmívali, kupovali si květiny a zmrzlinu, posedávali v kavárnách a vypadalo to, že jsou dnes šťastní. Jen ten náš Vladimír ne. Ráno se totiž probudil s alergickou rýmou, což nebylo divu, stromy kvetly, vzduchem poletoval pyl, a kdo byl na ty alergie náchylný, ten tedy kýchal a smrkal jako zjednaný. A, samozřejmě, Vladimír taky. Zrovna toho dne si potřeboval zajít kvůli něčemu do města, sice se mu moc nechtělo, ale šel, chodil, v nose ho pořád šimralo, no byla to otrava, tak trochu v duchu nadával a byl docela nespokojen. Zrovínka míjel náš známý orloj, podíval se ze zvyku na hodinky, bylo akorát právě jedenáct, něco cinklo a nějaký šťastlivec ukazoval lidem stojícím okolo kuličku, která mu právě před vteřinkou vypadla do příslušného žlábku. A zrovna v tu chvíli náš Vladimír zase kýchl a rozzlobeně si ulevil: „Zatracená alergie, aby ji čert vzal!“

Jenže to byla zrovínka ta chvilka, kdy uběhla léta, odbila hodina a Vladimírovi zrovna nastal okamžik, kdy se měl stát ten zázrak – a taky se stal! Rýma v tu ránu zmizela, šimrání v nose a nutkání si kýchnout, to všechno bylo pryč, skutečně jako zázrakem.

V ten samý moment nedaleko od Vladimíra hlasitě kýchl a vzápětí se hlučně vysmrkal nějaký chlapík. Byl to podivný mužík, oblečený v lesnické uniformě, na hlavě měl také myslivecký klobouk, ze kterého trčela bažantí péra. Byl trochu obtloustlý, hodně ruměný ve tváři, měl naštvaný výraz a zrovna procházel kolem Vladimíra. Když ho míjel, vztekle poznamenal: „No sakra, tak to ti pěkně děkuju, tady máš ten svůj zázrak!“ A zase kýchl a vysmrkal se.

Vladimír mu chtěl odseknout, co si to dovoluje a tak, stačil však jen důrazně říct: „Promiňte, odkdy my si tykáme?!“ Ale muž nikde. Náhle byl pryč, jako by se vypařil! Jen na malou chviličku zavanul v povětří zápach přičmoudliny.

Vtom Vladimírovi došlo, že to byl ten okamžik, na který tolik let čekal, kdy se právě ten zvláštní kouzelný zázrak měl stát a také se stal. Uvědomil si zároveň, že své přání vlastně prošvihl. Zato se ale jednou provždy zbavil té protivné alergické rýmy, předal ji tomu mysliveckému chlapíkovi, asi to totiž byl ten protivný čert – zhmotnělý duch orloje, jak se takovým, skoro žertovným způsobem, ukázalo – a to přece taky stojí za to! Zhluboka se nadechl, teď už zase čerstvého jarního vzdoušku: „Ááá!“ A vesele si vykračoval jarním prozářeným, sluncem zalitým Brnem.

Nebezpečné Lužánky

Před několika sty lety, snad ve 13. století, ba možná ještě daleko dříve, byl prý oblíbený brněnský park Lužánky, který na začátku osmnáctého století patřil jezuitům jako okrasná zahrada s kaplí, než se pak nařízením císaře Josefa II. stal roku 1796 jedním z prvních veřejných parků ve střední Evropě, tehdy nebezpečnou bažinou. Odvážil se tam jenom ten, kdo dobře znal pěšinky, kudy se dalo projít na druhou stranu. Taky se za starých časů nejmenovaly Lužánky, ale německy Augarten, ze slova Au, což znamená nivu, luh, však víme o lužních lesích a podobně. To Garten, což německy znamená zahrada, tam patrně přibylo daleko později, až v době, kdy se ty Lužánky staly parkem.

A tak tedy to kdysi v Lužánkách vypadalo právě jako v nějakém tom lužním lese, všelijaké bažiny, močály, smíšený porost, ze kterého tu a tam čněly stromy, keře a různé traviny. Mezi tím vedly ovšem také sice cestičky po pevnější zemi, ale sem si troufl jenom ten, kdo se tam dobře vyznal. Jinak to bylo hodně nebezpečné. Poutník tudy šel, zlákán pěknou zelení, dál a dál a najednou se měkká travička pod ním propadla, chodec klesal níž a níž, až zmizel úplně a navždy. Země se nad ním zavřela a nikdo už o něm nikdy neslyšel.

Po několika hodinách už trčely ven jen špičky kopí. Pak i ty zmizely, zavládlo ticho a klid, jen ptáci švitořili, jako by se nic nestalo.

Jednou, to už je hodně dávno, se tudy pustil na hon jeden rytíř se svou družinou a se psy. Pronásledovali snad divokého kance a v zápalu lovu zapomněli na všechno, nedívali se pořádně na cestu a hnali se stále dál. Nedbali na to, že kopyta koní se noří hlouběji a hlouběji, až se ocitli uprostřed divokého houští a nevěděli, kudy ven. Kanec už dávno zmizel, možná sám zapadl do nějaké bažiny anebo našel cestu ven, jen rytíř se svými druhy zůstal vězet a nemohli kupředu ani zpět.

Napřed volali, křičeli o pomoc, troubili, koně, zapadající čím dál hlouběji, zoufale řičeli a vzpínali se, jenže čím víc se vzpínali, tím víc je bažina pohlcovala a oni se propadali níž a níž. Zoufalí lovci se chytali větví, na které ještě tak stačili dosáhnout, a mysleli, že se snad udrží, než přijde nějaká pomoc. Ta však stále nepřicházela. Koně už ztráceli síly, lovci umdlévali, snažili se vyprostit nohy z třmenů a plazit se po zrádné trávě, jenže ta se pod nimi propadala a oni i se svými psy postupně mizeli v bezedné černé bažině. Po několika hodinách už trčely ven jen špičky kopí. Pak i ty zmizely, zavládlo ticho a klid, jen ptáci švitořili, jako by se nic nestalo.

Uplynulo mnoho let. Park se tedy stal domovem jezuitů, které pak vypověděl císař Josef II., a posléze již zmíněným veřejným parkem, kde se s oblibou procházeli a projížděli Brňané, až konečně brněnský městský zahradník Antonín Šebánek známému parku o rozloze 22 hektarů vtiskl víceméně dnešní podobu. Vyžadovalo to ovšem značné úpravy, také odvodnění, aby se zabránilo častým záplavám, když přišly větší deště. Tu bylo nutno kopat do země, přemisťovat zeminu a dělat různé povrchové úpravy, sázet stromy, zřizovat květinové záhony a další potřebné práce. Park se hemžil kopáči, kteří všechny tyhle činnosti prováděli. V průběhu let pak byly prováděny další úpravy, až po naše časy.

Jednou narazil jistý Jakub Řeháček na zvláštní špici trčící ze země. To ho samozřejmě překvapilo, povolal ostatní dělníky a přišli posléze také lidé z muzea. Pečlivě kopali, odkrývali hlínu, aby nakonec učinili překvapivý objev. Mravenčí prací odhalili podivné sousoší mužů na koních se psy, které kdysi obalilo bahno, během staletí uschlo a ztvrdlo, a překvapení pracovníci spatřili dnes už vysušené mumie bývalých lovců, které tu v zemi proměnil čas v sochy jakoby vytvořené dovednou rukou přírody.

Vídeňská média tvrdila, že mají záznam noční honby této lovecké skupiny z nedávné minulosti a že pokřiky lovců se ozývaly výhradně v jazyce německém.