Mlha podzimních večerů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Leidl

Mlha podzimních večerů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7650-490-5

ISBN e-knihy 978-80-7650-625-1 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-626-8 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-624-4 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

© Tomáš Leidl, 2021

Toto dílo je zcela fiktivní. Postavy a události popsané v této knize jsou imaginární a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími, nebo mrtvými, je čistě náhodná.

„Pro jaká záření vyšších světů připravuje nás tajemství slova na této zemi? Jak z hudby lidského hlasu, z němých znamení písma se může rozjiskřiti celé nebe snu v naší duši a před naším vnitřním zrakem vyšlehnouti skvoucí vidění země?“

Otokar Březina z eseje Slovo

Část I.

Před dušičkami

Vítr se usadil v malé bučině naproti našemu domu a stromy pod jeho náporem ohýbaly větve a skučely. Všude bylo mokro, ale už nepršelo. Místo deště vítr do dáli rozfoukával listí. Byl v tom zvláštní klid, sledovat ten padavý pohyb a nechat jím unášet svůj pohled. Odpoledne poryvy větru zesílily natolik, že si začal získávat můj respekt. Smuteční vrba se kousek ode mě ohýbala skoro až k zemi, na zahradu k nám kromě listí lítaly i úlomky větviček a zelenou plachtu na dřevo jsem musel zatížit několika kameny, aby se zuřivě nevlnila. Pohled na terasu přes velké francouzské okno teď byl mým panoramatem. Čas jsme na ní s úbytkem tepla a po skončení grilovací sezóny už netrávili. Malý záhon na zeleninu byl už zazimovaný. Jen túje u plotu čekaly, až je zastřihnu, každá v jiné velikosti. Dřevěný zahradní stůl zapadal listím a já si bůhví proč vzpomněl na babičku z Prahy. Podzim života? Za tu dobu, co se znám se ženou, to bylo nedávno už 4018 dní, 11 let, 11 podzimů, a u každého mám stejné melancholické pocity a každého z nich si vážím i přesto, že mi je při pohledu na šedou, potaženou oblohu smutno a já nevím přesně proč.

Byla neděle a za dva dny budou dušičky. Jako malí jsme ten den trávili ježděním po hřbitovech a pokládáním kytiček, zapalováním svíček a krátkou vzpomínkou na ty, které jsem často nikdy nepoznal anebo si je nepamatoval. U jednoho hrobu při momentu krátké vzpomínky a mém dotazu, kdo to tady leží, mi máma řekla, že je to babička, která mi krátce po narození udělala křížek na čelo a druhý den zemřela. Někdy když na to teď vzpomínám, mám tendenci si na to čelo sáhnout a ten křížek tam hledat. V jistém smyslu si toho moc vážím, i když to určitě nikdy plně nepochopím, vážím si té vzpomínky i toho pomyslného křížku na čele s požehnáním.

Babička

Přišlo mi vždycky zvláštní, jak moje babička vnímala mužský svět, když jsem byl ještě ženatý, a dost možná to bylo součástí jejího přesvědčení. Myslím, jak mi říkala, že si mám k ní přijet odpočinout, i když dobře věděla, že máme doma malou dceru a žena potřebuje pomoct. Stále jsem o tom musel přemýšlet. Měl jsem pokaždé potřebu dát se do vysvětlování toho, že je u mě všechno v naprostém pořádku, že vlastně nejsem ten chudák a utahaný chlap, jak jsem se jevil v jejích očích. Možná to byl všechno jenom můj pocit. Kdo ví. Na jednu stranu to dělalo dobře mému šovinismu, nebo spíš něčemu mužskému uvnitř mě. Nechat se hýčkat, přiznat, že jsem vlastně dost utahaný a že mi dělá dobře, když mi někdo na tu strunu hraje, ale takové myšlenky jsem zapudil hned v zárodku. Věděl jsem, že takové řeči jsou babiččin způsob, jak říct, že je sama a že potřebuje, abych k ní zajel, abych byl chvilku s ní. A i přesto, že jsem její prosby slyšel, cestu k ní jsem si udělal jen málokdy.

Byl jsem se svou rodinou, která už není. Možná bych teď měl jako babička volat o pomoc, o pomoc někoho, kdo by mě měl přijel navštívit. Někoho, s kým bych mohl svůj smutek sdílet. Babičku jsem v tu chvíli viděl jako osamělý ostrov, ke kterému se rád vracím, ale ne tak často, jak bych chtěl. Teď bych dal nevím co, kdybych na tu návštěvu mohl zajet. Nic se ale nedá vrátit zpátky. Život prostě plynul, jak měl, se všemi klady i zápory. Někdy jsem jeho lekce pochopil, jindy mi generoval další a další otázky, na které jsem nenalézal odpovědi.

Babička byla z mého života pryč a já jsem jen odhadoval, jak se prázdné místo, které po ní zbylo, chvilku mihotalo ve své osamělosti a jedinečnosti. Jako by po člověku zůstal neznatelný obrys, který se pomalu vytrácel. Jako by sama existence zůstala v šoku, že někdo žijící odešel. Pak se postupně to místo a prostor po člověku, co už nebyl, začal plnit životem, nebo se spíš život a události svévolně do toho prázdného místa roztahovaly. A čas ubíhal a hojil rány a nebýt vzpomínek, odkazů, tak by se na to místo v životě a prostoru docela zapomnělo.

Přistihl jsem se, že když odešel někdo z rodiny nebo mých blízkých, sledoval jsem tu změnu a to, čím se prázdný prostor vyplní. Moje pozornost ale nikdy nebyla tak pevná, abych všechno vysledoval do konce. Za svůj život na sebe člověk nabaluje nejenom hmotné statky, ale i spoustu struktur, pocitů. Sdílí svoje emoce, příběhy a naděje. Roste a učí se ze svých neúspěchů a bez ohledu na to, jak se mu daří, sám sebe někdy zklamává. Když něco selže, když se najednou nemůže spolehnout na svůj systém vnitřních hodnot. Když je všechno jinak, než si myslel.

Ze svého dětství jsem si pamatoval konkrétní vzpomínky a tím, jak jsem byl starší, měnily se ty vzpomínky v pocity a skoro až v hmatatelné chvění. Možná jak ubývaly detaily, zostřovaly se mi smysly a soustředil jsem se pozorněji a pečlivěji na zbytky vzpomínek a viděl je barvitěji. Cítil jsem například přesně teplo svíček na hrobech, když jsme o dušičkách obcházeli náhrobky, místa odpočinku zemřelých příbuzných. Vnímal jsem posvátnost místa, rituál, který jsme rok co rok dodržovali a který se stal naší přirozeností. Mimo ten den jsem se na hřbitově nikdy nebyl podívat, jako by ten jeden den byl k těm návštěvám určený. A přitom jen jeden den v roce je na uctění památky hrozně málo. Co je jeden den v porovnání s nekonečnem věku. Bez přítomnosti blízké osoby jsem víc přemýšlel o své smrtelnosti. Byl jsem vděčný za to, že ty hroby a vzpomínka na zemřelé mi byly připomínkou toho, že si života mám vážit, a dávaly na misku pomyslných vah věci, které byly podstatné, a ty, které lze nechat protéct mezi prsty. Zajímavé bylo, že bez toho připomenutí, bez myšlenky na smrt, se rozdíl mezi těmi dvěma hromádkami, váhami, stíral a byl nezřetelný, lehce zaměnitelný. Kolikrát v životě jsem už dostal druhou šanci?

Vycházka

Než jsem se zase ve vzpomínkách vrátil do přítomnosti, přestalo pršet a silněji foukat. Snad vyšlo i trochu sluníčko. Po dni prosezeném doma jsem se chtěl trochu projít. Přiložil jsem víc do kamen. Oblékl jsem si na sebe zelenou bundu s kapucí a vyšel ven. Cesta před domem byla samá kaluž a zbytek z ní byl rozbahněný. Chvilku jsem si dával pozor na to, abych si moc nezablátil boty, ale nakonec jsem to vzdal. Propadal jsem se skoro dva centimetry hluboko do mokré hlíny s listím a na okraji bot mi zůstávaly špinavé filmy z bláta. Naštěstí za chvilku cesta přešla na asfaltovou a lépe se šlo. Jeden pohled jsem věnoval horizontu za městem. Jako jednotlivé vrstvy se tam skládaly a prolínaly lesy, pole a kopce. Chvilku jsem hádal, co tím směrem vlastně je a jestli se taky někdo z té dálky, taky někdo, kdo se chtěl protáhnout a vyšel si na procházku, dívá směrem ke mně. Ta možná, ale málo pravděpodobná shoda okolností mi vyloudila úsměv na tváři.

Pak jsem se otočil a pohled namířil k zemi. Díval jsem se, jak se mi střídají při chůzi špičky bot, jak podkopávám nahodile kamínky a větvičky, co sem vítr nafoukal, a najednou jsem byl v lese. Zastavil jsem se a poslouchal kapání zbytků deště z korun stromů, praskání v mlází a zdánlivě žádné lidské zvuky, až na můj dech. Kromě klidu jsem pocítil v té nově vytvořené samotě strach z toho, co je kolem a nevidím to. Vzpomněl jsem si na povídání o divokých prasatech, kterých tu bylo plno, cílený odstřel na snižování stavů moc nepomáhal. Co bych vlastně dělal, kdyby na mě nějaké vystartovalo? Cinkání klíči, vzpomněl jsem si, nějak ho vystrašit. Sáhl jsem si do kapsy a k mému zklamání jsem sice vyndal klíče, ale nebyly volně na kroužku, ale sevřené mezi dvěma kovovými ploškami. Vynález pro lepší skladnost a úsporu místa, ale nepraktický pro odstrašení divoké zvěře. Nálada se mi při tom pomyšlení zhoršila a vůbec jsem nebral v potaz, na kolik by vůbec bylo případné cinkání účinné. Chyběl mi i kapesní nožík, který jsem jinak nosil s sebou. Uvědomil jsem si, jak jsem vlastně z domu odešel nalehko a ve spěchu. Přestal jsme se trápit pochybnostmi a zase jsme se dal do kroku.

Čekalo mě ještě pár set metrů po cestě a pak se směr prudce svažoval z kopce dolů a asfalt vystřídal panel. Mezitím se obloha silněji zatáhla, zkrabatěla a byla vůbec nepřístupná a nepředvídatelná. Padlo na mě nečekaně teskno. Jako by to nade mnou byl nějaký mág a ovlivňoval moji psychiku jako v nějakém pokusu. Za chůze jsem se díval ještě směrem vzhůru, ale můj pohled se ztrácel v průrvách mezi mraky, které se plnily směsí černé a šedivé. Všiml jsem si, že se zase rozfoukal vítr. Zhodnotil jsem, že čas na procházku skočil, a já byl ještě podstatný kus cesty od domova. Vracet se mi zpátky do kopce nechtělo, musel jsem jít dál. Zdánlivá výhoda tiché procházky se proměnila v opar strachu a obav. Na té panelové cestě daleko od civilizace a s blížící se bouří jsem si připadal v nebezpečí. Instinktivně jsem nějak tušil, že to není jen uměle vyvolaný pocit. Víc než kdy jindy mi připadalo, že jsem sám a žena s dcerkou jsou pryč. Že až se vrátím domů, nic mě tam nečeká. Prázdno v duši.

Rozpršelo se a déšť mě bodal do tváře a nutil mě mhouřit oči, abych vůbec něco v té vodní stěně viděl. Neměl jsem na sobě kousek oblečení, který by nebyl totálně promočený. Zrychlil jsem krok a ubíral se po kostkované cestě. Co chvíli jsem klopýtal o výmoly a šlapal do kaluží. Ostrý vítr mi do tváře házel úlomky klacíků a větví. Přestalo to být bezpečné, cítil jsem ohrožení. Když jsem se podíval kolem sebe, dokázal jsem si snadno spočítat, že stačilo o málo silnější zafoukání a kterýkoliv ze stromů u cesty mě mohl svým pádem zabít.

Nechtěl jsem to brát na lehkou váhu, a tak jako vysvobozením byly rozvaliny staré garáže, kterou jsem viděl kousek od cesty. Její střecha byla propadlá a všechna okna vysklená, ale to mi pro tuhle chvíli nevadilo. Sice jsem si říkal, jestli bych nebyl v bezpečí víc venku, že ten padající strom může klidně rozdrtit rozpadlou stavbu, jako mě kráčejícího po ulici, ale vyhodnotil jsem, že tam to bude přece jenom lepší, menší riziko, možná.

Takových bouří jsem nezažil mnoho, vlastně to byla první, při které jsem se bál.

Setkání

Smrdělo to tam, přešlapoval jsem haldy odpadků a suti. Zdálo se, že si tam bezdomovci udělali skladiště všeho možného. Ležely tam železné dráty, překlady, spojovací materiál, igelitové sáčky, konzervy, rozbité sklo flašek od piva.

Bušení deště trochu ustalo, i když se tu a tam ze střechy táhly provazy vody. Kupodivu se ještě více zatáhlo a já jsem sotva viděl. Snažil jsem se z kapsy vytáhnout mobil, ale byl dost promočený a nepodařilo se mi rozsvítit displej. Dal jsem ho zpátky do kapsy, i když byla mokrá, stejně jsem neměl u sebe místo, kde by to bylo lepší. S tím uvědoměním se do mě dala zima. Snažil jsem se přivyknout šeru a najít místo, kde bych si mohl alespoň sednout, špína nešpína, potřeboval jsem po tom všem trochu vydechnout. Kde by mě napadlo, že skončím jednou tady a za takových okolností. Našel jsem si v rohu kus místa, kam tak nepršelo a které bylo trochu vyvýšené. Trochu zbrkle jsem se tam vydal přes ten všechen bordel, až jsem čelem zavadil o nějaký drát ze zborceného stropu a roztrhl jsem si kus obočí. Kvůli té krátké pichlavé a pálivé bolesti jsem si zakryl jedno oko, zakopl a spadl... na nějakou osobu! Ten někdo zařval chraplavým hlasem sprostou nadávku. Pro vnějšího pozorovatele to vypadalo možná směšně, ale cítil jsem strach do morku kostí, bylo to tak nepřirozené a nečekané. Mohl jsem sice tušit, že tu na bezdomovce narazím, ale byl jsem moc soustředěný sám na sebe.

Ten člověk mi byl dost nepříjemný, páchl a i po hlase jsem poznal, že je to neurvalec. Vypadal jsem bídně, venku stále zuřila vichřice a za ohromného lomozu se někde poblíž zřítil strom. Mohl jsem být právě teď mrtvý, pomyslel jsem si. Něco podobného si asi musel uvědomit i ten člověk, protože taky na chvilku zmlknul.

Poměřoval si mě pohledem a neskrýval opovržení nad tím, co vidí. Měl jsem tendenci se chovat stejně, ale pak jsem si uvědomil, jak je to ubohé a směšné. Choval jsem se tak předvídatelně. Rukávem jsem si otíral krvácející čelo, mračil jsem se jako noc a snažil se dávat najevo, že mě to nebolí, pravda ale byla, že mě to bolelo jako čert a začal jsem se bát, že kvůli té špíně se mi do rány dostane nějaká infekce, a ke všemu to podchlazení. Už jsem skoro počítal s tím, že to zítra odnesu s velkou horečkou.

To bylo na celé věci vlastně docela pozitivní, protože jsem tím přiznával, že vlastně předpokládám, že se odsud dostanu. Proč bych vlastně neměl? Nebylo to se mnou zas tak beznadějné. „Vy si dokážete se vším poradit?“ zeptal se mě najednou ten chlap a znělo to úplně nějak jinak, jako by vychladl. Zarazilo mě to, skoro jako naše první setkání. V hlavě jsem si říkal, jak na to mám zareagovat a jestli vůbec na to reagovat, ale vzhledem k situaci jsem odpovědět chtěl, bůhví, jak dlouho tady budeme čekat, než se to tam venku uklidní. Už tak jsem po očku sledoval v přeplněné plechovce, jestli se venku intenzita deště nemění. Neměnila a já jsem zůstával konfrontován tou jedinou otázkou. Tak nějak jsem tušil, že to není jen obyčejný dotaz – že směřuje někam hlouběji do mého nitra.

Pravda je, že jak jsem tam v tom nepohodlí seděl a vnímal svůj zubožený stav, začal jsem nenávidět sám sebe. Nenávidět se za svoji nevděčnost, za to, že si naopak neumím s ničím poradit, za to, že se stavím k životu bezděčně, jak raněný z lazaretu, a jen tak jím proplouvám. Většinu života jsem vyplňoval čekáním na odpovědi a zprávy, které nikdy nepřišly, anebo pokud ano, tak s velkým zpožděním, ačkoliv jsem si je tolik přál. A měl jsem strach, že v těch odmlkách a nekonečných prodlevách je něco, kvůli čemu se mám bát, něco, co mě znehodnocuje. Jenže má přání mě míjela.

Jako únik z toho všeho jsem sáhl po tom nejsladším, nejjednodušším, co bylo v tu chvíli k dispozici. Zatřpytilo se to nakrátko přede mnou. Zázračná pilulka, únik z toho všeho – zapomnění.

Vyběhl jsem ven do bouřky a ztratil se v dešti. Přál jsem si v tu chvíli to nejhrozivější, jaké by to bylo ztratit sám sebe.

Po návratu domů

Přišel jsem po té vichřici domů a nemohl jsem z hlavy dostat to setkání s bezdomovcem ani myšlenky na tu konverzaci, kterou jsme spolu vedli. V životě jsem zažil spoustu bizarností, ale tohle bylo prostě divné. Svlékl jsem se z mokrého oblečení a poprvé pocítil uvolnění pod proudem horké vody ze sprchy. Ani nevím, jakou dobu jsem na sebe nechal padat vodu. Užíval jsem si teplo.

Pálením se mi ozvala a připomněla rána na čele. Viděl jsem, jak se vrstva vody pod nohama, která odtékala vzápětí do odtoku, červenala. A pak, jak mi řetězovou reakcí začaly ožívat otlačeniny, naraženiny a další drobná zranění z té zpropadené procházky. Vzpomněl jsem si na svůj telefon v kapse, ale když jsem ho vyndal, už vůbec nešel zapnout, ani když jsem ho dal do nabíječky. Dal jsem ho do misky s rýží, ale upřímně jsem si nedával moc nadějí, že ho někdy zapnu. Jak se teď ozvu ženě? Zalitoval jsem, že doma nemáme náhradní telefon. Převlékl jsem se do čistého oblečení a hned jsem se cítil bezpečněji. Zvláštní, jak málo věcí stačí ke štěstí.

Pociťoval jsem najednou samotu jako nikdy předtím.

Děsil jsem se toho, že je dům najednou cítit prázdnotou a mým strachem. Musel jsem co nejrychleji najít nějaké spojení. Otevřel jsem počítač a chtěl se podívat alespoň na zprávy a poslat nějaký vzkaz. K mému neštěstí nefungoval Wi-Fi signál, ten vichr venku musel shodit anténu.