Djatlovova expedice
Nová odhalení

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Lavay

Djatlovova expedice: nová odhalení – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ÚVOD

CO SE STALO V ROCE 1959?

Našli je v zimě oblečené pouze do spodního prádla, rozeseté ve sněhu daleko od tábora. Ohořelé, zohavené. S rozmačkanými hrudníky, bez očí, bez jazyka… Jejich oděvy byly radioaktivní, ve fotoaparátu měli snímek postavy připomínající sněžného muže. Jak zemřelo devět vysokoškoláků, kteří chtěli přenocovat pod uralskou Mrtvou horou?

V mrazivém začátku roku 1959 se vydala do pustin Severního Uralu, nejsevernějšího cípu sovětské Sverdlovské oblasti, skupina deseti mladých nadšenců: osmi mužů a dvou dívek (jediný přeživší se kvůli revmatickým potížím od skupiny už v úvodu oddělil a vrátil se zpět). Skupina vedená Igorem Djatlovem z Uralského polytechnického institutu ve Sverdlovsku vyrazila nejprve vlakem, následně autobusem, na korbě nákladního vozu a nakonec na lyžích a pěšky a chtěla absolvovat třítýdenní náročnou túru napříč severskými lesy, po hladinách zamrzlých uralských řek Lozva a Auspija a vystoupat až na náhorní plošiny a na vrchol posvátné mansijské hory Otorten, v překladu „Místo, kam nechoď“. K „zakázanému“ cíli už ale devět sovětských vysokoškoláků pravděpodobně nikdy nedošlo…

Tragédie pod Mrtvou horou

Vyšetřovatelé zkoumající se zpožděním cílovou oblast objevili v pustině na úbočí tzv. Mrtvé hory prázdný stan překvapivě rozřezaný zevnitř a následně stopy nohou převážně v ponožkách směřující po sněhové pláni kilometr a půl dolů k hranici lesa. V průběhu následujících hodin, dnů a měsíců pak našli ve sněhu i podivně znetvořené mrtvé vysokoškoláky. Navzdory extrémnímu mrazu svlečené, s rozdrcenými hrudníky, bez očí, bez jazyka a s údajně zvláštní barvou kůže. Některá těla byla popálena, některé oděvy byly radioaktivní. V jednom z nalezených fotoaparátů byl snímek postavy připomínající sněžného muže. V kritickém období také vidělo hned několik dalších skupin nad vzdáleným místem skonu Djatlovovy výpravy podivná světla pohybující se po nebi…

Vyšetřovatelé donedávna oficiálně nevysvětlili, co se devíti členům Djatlovovy expedice v roce 1959 v pustinách Severního Uralu stalo. Původní vyšetřování bylo uzavřeno s vyjádřením, že: „šest členů výpravy zemřelo na podchlazení, tři po smrtelných zraněních. Zranění nemohla být způsobena člověkem.“ Podle komisařů zabila vysokoškoláky pod Mrtvou horou „spontánní síla, kterou nebyli schopni překonat“.

Vzhledem k podivným a neurčitým závěrům vyšetřovatelů se není co divit, že celý případ už od roku 1959 – desítky let po tragédii – zajímá a vzrušuje i stovky dalších amatérských pátračů, kteří se snaží odhalit pravdu.

Členové Djatlovovy expedice

• Igor Alexejevič Djatlov – Игорь Алексеевич Дятлов (1936–1959)

• Zinajda Alexejevna Kolmogorovová – Зинаида Алексеевна Колмогорова (1937–1959)

• Ljudmila Alexandrovna Dubininová – Людмила Александровна Дубинина (1938–1959)

• Alexandr Sergejevič Kolevatov – Александр Сергеевич Колеватов (1934–1959)

• Rustem Vladimirovič Slobodin – Рустем Владимирович Слободин (1936–1959)

• Georgij Alexejevič Krivoniščenko – Георгий Алексеевич Кривонищенко (1935–1959)

• Jurij Nikolajevič Dorošenko – Юрий Николаевич Дорошенко (1938–1959)

• Nikolaj Vladimirovič Thibeaux-Brignolles – Николай Владимирович Тибо-Бриньоль (1935–1959)

• Semjon Alexejevič Zolotarjov – Семён (Семен) Алексеевич Золотарёв (1921–1959)

• Jurij Jefimovič Judin – Юрий Ефимович Юдин (1937–2013)

Kuriózně jiná jména obětí. Nejzáhadnější člen Djatlovovy výpravy, 38letý válečný veterán a sportovní instruktor, Zolotarjov, se původně pravděpodobně jmenoval Semjon (Семен, Семён), nově si ale nechával říkat „Saša“. Nesrovnalost vyplynula po letech. P. S. Zolotarjovo nově používané křestní jméno Alexandr je paradoxně uvedeno v řadě oficiálních dokumentů.

Vtipálek a „dvorní šašek“ Georgij Krivoniščenko se skutečně jmenoval Georgij, přátelé mu ale říkali Jurij (Юрий).

Popis cesty a časová osa

23. ledna 1959. Účastníci Djatlovovy výpravy se scházejí na nádraží ve Sverdlovsku a přibližně ve 21 hodin vyrážejí na sever, nejprve do města Serov (vzdáleného 350 km). Noční cestování vlakem je veselé, plné vtípků, pošťuchování, zpívání a brnkání na mandolínu.
Zdroj: původní fotografie z průběhu Djatlovovy výpravy, z vyšetřování, z trestních spisů… jsou publikovány s laskavým svolením Nadace Djatlovovy výpravy (Фонд памяти группы Дятлова), povolení č. 3106 vydané prezidentem nadace Jurijem Kuncevičem v Jekatěrinburgu.

24. ledna 1959. Na nádraží v Serově dochází k drobnému incidentu, kdy je jeden z členů expedice (G. Krivoniščenko) odveden na služebnu milicionářů, protože si hraje na žebráka. Djatlovci navštěvují místní školu a přátelí se s dětmi. Večer vyrážejí vlakem dál na sever do města Ivdel a zažívají další drobný incident s opilcem. Do Ivdelu přijíždějí o půlnoci a provizorně nocují v nádražní budově. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

25. ledna 1959. Členové výpravy cestují z Ivdelu malým přeplněným autobusem dál na sever, do poslední obydlené vesnice Vižaj. Loučí se s Blinovovou skupinou (která doposud cestovala s nimi), seznamují se s místními lidmi, ubytovávají se ve srubu a sledují film v malém provizorním kině. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

26. ledna 1959. Minus 17 stupňů Celsia. Djatlovci mají štěstí, dál na sever míří otevřený nákladní vůz. Členové výpravy usedají na jeho korbu a přibližně v 16.30 vysedají promrzlí na hranici pustiny, v tzv. 41. okrsku (místo s několika posledními obydlenými sruby). Sbližují se s místními pracovníky („Ohnivý“…), kteří jim imponují, hrají na mandolínu, zpívají a večer si opět pouští filmy. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

27. ledna 1959. Až do odpoledne zůstávají djatlovci v 41. okrsku v družném hovoru s místními. V 16 hodin využívají nabídku bývalého litevského trestance (Velikjavičus), nakládají těžké batohy na jeho povoz (saně za koněm) a již na lyžích putují 24 km do opuštěné polorozpadlé trestanecké osady, tzv. 2. severního dolu. V jediné obyvatelné chatrči zatápějí v peci a do noci zpívají, aby se rozveselili. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

28. ledna 1959. Geologické dopoledne: členové výpravy pátrají v okolí 2. severního dolu po vzácných rudách a minerálech. V 11.45 se loučí s nemocným Jurijem Judinem, který má vážné revmatické potíže a nemůže cestovat dál, připínají si lyže a již s těžkým proviantem na zádech vyrážejí po zamrzlé řece Lozvě do divočiny. Udivují je skalní útvary na březích. V 17.30 staví ve sněhu na břehu poprvé dvojstan a dlouho do noci si povídají u ohně. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

29. ledna 1959. Djatlovci pokračují v cestě po zmrzlé řece Lozvě. V dálce už vidí vrchol posvátné mansijské hory Otorten. Během dne odbočují doleva, proti proudu řeky Auspija. Zkoumají první domorodé znaky na stromech, jsou jimi uchváceni a dohadují se, co asi znamenají. Večer opět staví na břehu plátěný příbytek. Noc je mrazivá, teplota klesá až k minus 26 stupňům Celsia. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

30. ledna 1959. Putování po již jen částečně zamrzlé řece Auspija je čím dál obtížnější, bystřina se klikatí a na mnoha místech hrozí propadnutí do ledové tříště. Djatlovci proto opouští koryto a putují lesem podél něj. Opět nacházejí záhadné mansijské značky. Odpoledne se zvedá silný jihozápadní vítr, obloha se zatahuje hustými mraky a prudce klesá tlak vzduchu. V 17 hodin staví členové výpravy v závějích znovu stan. Večer se hádají kvůli jeho zašívání. Atmosféra ve skupině houstne. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

31. ledna 1959. V 10 hodin dopoledne vyrážejí členové expedice dál hlubokým sněhem vzhůru. Výstup je extrémně náročný. Počasí se zhoršuje, fouká silný západní vítr, obloha je ale jasná. V 16 hodin se djatlovcům daří vyškrábat nad hranici lesa do míst, která bičuje vichr. Po poradě se rozhodují vrátit na noc do lesa, do údolí řeky Auspija. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

1. února 1959. Poslední den (?): členové výpravy balí dvojstan a na místě lesního nocležiště budují tzv. labaz: skladiště s 53 kg zásob a vybavením, které by je při cestě po hřebenech tížilo (s přesvědčením, že si vše vyzvednou při cestě zpět). Další pokus vystoupat na hřebeny nad hranici lesa je překvapivě neefektivní: djatlovci stoupají vzhůru jen přibližně 2 km a v silném větru budují na úbočí tzv. Mrtvé hory provizorní bivak. Ve fujavici a v závějích se i naposledy fotí. Další osud výpravy je nejasný. Neexistují o něm žádné zápisky a jsou známa pouze fakta, zaznamenaná vyšetřovateli: je nalezen zevnitř rozřezaný stan a stopy vesměs neobutých nohou směřující pryč po sněhové pláni… Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

Mapa Severního Uralu – hřebene Pojasovyj Kameň (Поясовый Камень).

Mapa místa činu pod Mrtvou horou (Холатчахль).

Vysvětlení?

Co se na začátku roku 1959 pod vrcholem Mrtvé hory stalo, proč členové Djatlovovy expedice tak rychle opustili stan a proč vyrazili prakticky neoblečení a neobutí do mrazu a jak v divočině postupně umírali, se snaží vysvětlit řada hypotéz. Žádná ale neobjasňuje beze zbytku vše.

Hlavní příčina zkázy Djatlovovy výpravy podle nejznámějších hypotéz:

• vojenský test tajné zbraně;

• havárie rakety (nehoda při testu vodíkového paliva…);

• útok domorodců;

• lavina;

• kulové blesky nebo plazma;

• útok zvířete (medvěda…);

• infrazvuk;

• útok sněžného muže;

• UFO a mimozemská návštěva;

• působení doposud neznámých přírodních sil;

• odnesení několika členů výpravy silným větrem;

• únik paliva z letadla a jeho exploze;

• pád a exploze amerického špionážního balonu;

• náhlý úbytek kyslíku v oblasti;

• otrava výpary z kamínek;

• exploze parních kamínek;

• útok trestanců z gulagu;

• útok hledačů drahých kovů;

• útok pytláků;

• nepovedená lovecká výprava sovětských papalášů;

• souboj špionů;

• politické třenice;

• milostné pletky;

• atd.

Hypotéz bylo v roce 2021 evidováno již více než sto (zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy). Mnozí badatelé aktuálně pracují i s jejich kombinacemi. Další info si můžete přečíst v kapitole Nové hypotézy (kde jsou uvedeny i nové hypotézy českých a slovenských badatelů).

Kdo zavraždil účastníky Djatlovovy expedice?

Celou tragickou výpravu z ledna a února roku 1959 a zmatené vyšetřování nejenom z padesátých let dvacátého století podrobně popisuje kniha Kdo zavraždil účastníky Djatlovovy expedice? (XYZ, 2017) Obsahuje podrobný popis putování djatlovců den po dni, doslovné překlady jejich deníků, desítky snímků z nalezených fotoaparátů, podrobný popis vyšetřování, pitevní zprávy, souhrn hypotéz s fakty hovořícími pro i proti i další kuriozity a zajímavosti, které se váží k neštěstí.

Zdroj: XYZ

Zajímavosti o knize Kdo zavraždil účastníky Djatlovovy expedice? „Djatlovci se stali během více než dvou let psaní knihy jakoby členy mé rodiny. Vstával jsem s nimi, trávil dny i usínal. Byli podivně skuteční. Po půlnoci jsem pravidelně kontroloval balkon a koupelnu, jestli tam neleží další mrtvý. Na členy výpravy si vzpomenu vždy ráno, když si zavazuji boty, říkám si: Pospěš si… Čeho si nejvíc cením? Zpřehlednění a vytvoření časové osy“ – citace autora. Díky mimořádnému zájmu čtenářů připravilo nakladatelství XYZ celkem čtyři dotisky publikace, včetně speciálního paperbackového vydání pro Levné knihy. Grafik Jakub Karman získal za přebal s původní fotografií z vánice a „krvavým názvem knihy vystupujícím z obálky“ prestižní ocenění webu www.databazeknih.cz. Publikaci podpořila jekatěrinburská Nadace Djatlovovy výpravy (Фонд памяти группы Дятлова).

Celý případ ale stále žije a překvapivě se vyvíjí. Od vydání knihy Kdo zavraždil účastníky Djatlovovy expedice? v roce 2017 se objevilo množství až šokujících materiálů, které by mohly i po desítkách let letech od tragédie posunout vyšetřování vpřed. Nově zjištěné informace jsou shrnuty v publikaci, kterou držíte v rukou.

NOVINKY VE VYŠETŘOVÁNÍ

V případu Djatlovovy expedice došlo desítky let po tragédii k řadě nečekaných zvratů a odhalení. Nejsledovanější událostí byla v roce 2018 exhumace těla nejtajuplnějšího člena výpravy, Semjona Zolotarjova – s bizarními dozvuky. Mimořádnou pozornost vyvolalo v roce 2019 oficiální obnovení vyšetřování ruskou generální prokuraturou – s kontroverzním výsledkem. Bouřlivé reakce odstartovalo i nalezení zásadních nesrovnalostí v datování vyšetřování, info o možných tajných soudních spisech, překvapivá výpověď svědka, který tvrdil, že djatlovce viděl po jejich smrti živé na neobvyklém místě, nebo sdělení, že jeden z členů výpravy přežil v Izraeli. Všeobecnou pozornost upoutalo i zveřejnění nově nalezené fotografie údajného vraha, snímků mrtvých členů z tzv. „Druhé výpravy“, zjevení zmrzlého muže na „vyškrabané fotografii“ či objev doposud ztracených lyží.

Tragická smrt devíti sovětských vysokoškoláků, kteří v roce 1959 zahynuli v mrazivé pustině Severního Uralu, ale stále nebyla uspokojivě vysvětlena. I po zveřejnění nových faktů zůstávají plně nezodpovězeny desítky dílčích, ale především zásadní otázky: Co je zabilo? případně: Kdo je zavraždil?

OTEVÍRÁNÍ HROBU (EXHUMACE SEMJONA ZOLOTARJOVA)

Nejdramatičtější pokračování příběhu Djatlovovy expedice odstartovalo v dubnu 2018 za mimořádného zájmu veřejnosti pro mnohá média morbidně a senzačně – otevíráním hrobu. A přineslo šokující zjištění. Redaktoři ruského deníku Komsomolská pravda společně s pozvanými experty rozkopali v Jekatěrinburgu místo posledního odpočinku nejtajuplnějšího člena Djatlovovy expedice, Semjona Zolotarjova, vyzvedli jeho ostatky, provedli první zkoumání, zahájili sérii moderních odborných šetření včetně testů DNA a odhalili bizarní nesrovnalosti, které nabouraly mnohé dosavadní teorie o zkáze djatlovců a vnesly do případu ještě větší zmatek.

Chybějící nebožtík

Nové vyšetřování případu a exhumaci těla Semjona Zolotarjova si po více než půl století od tragédie vyžádali sami pozůstalí. V roce 2017 se totiž překvapivě ukázalo, že Zolotarjov chybí v oficiálním seznamu pohřbených na Ivanovském hřbitově v Jekatěrinburgu, kde měl být v roce 1959 uložen do země. Zolotarjovi pozůstalí proto kontaktovali redaktory deníku Komsomolská pravda, kteří zajistili povolení k exhumaci těla od místní pohřební služby a jekatěrinburgského starosty Jevgenije Rojzmana (Евгений Ройзман), a za asistence „významného forenzního odborníka“, jehož jméno list prozatím neprozradil, se vydali na hřbitov provést akci.

Semjon Zolotarjov – archivní fotografie použitá při superponování. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

Smuteční hosté ozdobili v roce 1959 kovovou pyramidu nad hrobem květinami. Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy.

Exhumace se stala mediálně mimořádně sledovanou „senzací“. Mnozí komentátoři očekávali již předem překvapivá zjištění, a někteří dokonce spekulovali, že kopáči nenajdou nic a rakev bude prázdná.

Poznámka: na Ivanovském hřbitově (v jeho západní části) měl být v roce 1959 pohřben Semjon Zolotarjov a Georgij Krivoniščenko. Zbylých sedm mrtvých členů Djatlovovy výpravy uložili rodinní příslušníci v roce 1959 do hrobů na Michajlovském hřbitově (v sektoru číslo 17).

Ivanovský hřbitov v Jekatěrinburgu (Ивановское кладбище в Екатеринбурге) se nachází v centru města, má rozlohu 18 ha. První mrtví zde byli ukládáni do země na začátku 19. století, oficiálně začal hřbitov fungovat od roku 1843. Zajímavost: v jižní části hřbitova stojí pomník „zapomenutým“ uralským hrdinům revoluce a občanské války s 280 jmény, včetně anarchistů a menševiků. Foto: Novodobé místo činu: místo posledního spočinutí Semjona Zolotarjova (?). Zdroj: Nadace Djatlovovy výpravy plus Mapy.cz.

Michajlovský hřbitov v Jekatěrinburgu (Михайловское кладбище в Екатеринбурге). Pietní místo zřízené v roce 1865 pojmenovali lidé podle údajně zázračně uzdraveného kupce Fjodora Alexejeviče Michajlova, který daroval 800 rublů na vybudování místního kostela Všech svatých. Zajímavost: kostel v roce 1918 vyhořel, byl několikrát vykraden a musel být třikrát vysvěcen. Na hřbitově je pohřbeno 18 tisíc nebožtíků, včetně 400 československých legionářů. Sedm tisíc pohřbených má neznámou totožnost.

Komsomolská pravda (Комсомольская правда), která vyšla poprvé v roce 1925 a byla dlouhá léta tiskovým orgánem Ústředního výboru Komsomolu, je v současnosti jedním z nejčtenějších ruských bulvárních deníků. Její náklad je až 2,2 milionu výtisků denně (Zdroj: www.agency-siam.ru). Noviny vlastní společnost Media Partner (ECN Group), včetně webu www.kp.ru. Případem Djatlovovy expedice se v redakci dlouhodobě zabývají především experti Natálie Varsegová (Наталья Варсегова) a Nikolaj Varsegov (Николай Варсегов).

Záměna rakví

K exhumaci Zolotarjovova těla na Ivanovském hřbitově došlo 12. dubna 2018. Prozkoumávání hrobu bylo fyzicky náročné, kopáči museli nejprve z pietního místa odstranit těžké balvany (překrývání hrobů kameny bylo Ivanovském hřbitově obvyklou praxí). Kameny ale podle exhumujících nijak nepoškodily kosti pod nimi.

„Z rakve nezbylo téměř nic, jen několik rozpadajících se kusů dřeva,“ informovala Komsomolská pravda s jasným upozorněním, že experti nejprve nalezli zbytky dřevěné truhly. Podle původního mínění mnohých historiků přitom měl být Zolotarjov pohřben v kovové, zinkové rakvi, vzhledem ke strachu z možné intoxikace, zmiňované v dobových materiálech.

Mrtvý ze hřbitova nezmizel, v zemi skutečně leželo tělo. „Z oblečení zesnulého zbyly jen dva knoflíky a dvě podešve bot, velikosti asi 42 až 43. Ale lebka a kosti byly kompletní. Náš soudní expert zjistil, že jde o ostatky muže ve věku 35 až 40 let. Zolotarjovovi bylo v době smrti 38 let. A byl to kuřák, jak prozradily jeho zuby,“ informoval list.

První kontakt se zbytky těla okomentoval vedoucí vyšetřovacího týmu, který v průběhu exhumace ještě neprozradil své jméno: „Našli jsme kostru ležící na zádech s nohama obrácenými na východ, což je pravoslavná orientace. Začali jsme extrahovat kosti. Na papírových kartonech jsme je rozložili v anatomickém pořadí. Kolegyně vyložila zejména žebra. Já pracoval na lebce. Vše se muselo umýt a vysušit,“ uvedl expert.

Záhada chybějícího zubu a skrýše (?) v ústech

Duben 2018: expertní tým začíná operovat na Ivanovském hřbitově – kopáči pronikají do hrobu.

Zahájení superponování.

Patolog provádí porovnání z hrobu vyzdvižené lebky s fotografií Zolotarjova, pomocí tzv. Kubického metody. Expert nachází shodu ve třinácti bodech. P. S. Na snímku je dobře vidět i mezera po chybějícím předním zubu.

Podivná „falešná“ korunka v zadní části ústní dutiny oběti. Sloužila k pašování dokumentů? Podle exhumujících ne. Zdroj fotografií: Alexej Bulatov (Алексей Булатов), Komsomolská pravda.

Exhumující experty i novináře zaujala v chrupu mrtvého především výrazná mezera (chybějící přední horní zub), o které se v roce 1959 nepsalo v pitevní zprávě, a překvapila je také výrazná „falešná“ korunka (фальшкоронка) na neobvyklém místě – u zadního zubu moudrosti. Komentátoři se proto začali ihned ptát, kam se přední zub poděl, kdy zmizel a proč a v případě zvláštní korunky spekulovali, že šlo o tajnou skrýš určenou k pašovaní dokumentů.

Lékařka Galina Sazonová (Галина Сазонова), která se účastnila exhumace, ale tlumila vášně: „Ke ztrátě zubu došlo 12. dubna tohoto roku při vyzdvihování lebky ze země. Neměli jsme čas ho hledat. Zůstal v hrobě,“ načrtla nejpravděpodobnější scénář rozluštění první záhady. „A korunka? Ano, byla tam jedna zajímavá korunka na sedmém zubu, kdy byl sousední zub na stejném kořeni, ale takový byl zřejmě záměr zubaře. Chtěl co nejvíce zachovat kořeny, aby mohla osoba bez problémů žvýkat,“ okomentovala i druhou zubařskou záhadu. „Stav chrupu byl přesně stejný jako stav popsaný při pitvě v roce 1959. Stejné korunky z nerezové oceli na stejných zubech. Konvenční nerezové korunky. Šlo o obvyklou práci zubaře. Mírně nadprůměrnou,“ shrnula Sazonová.

Obrněné hroby – ochrana proti revenantům, vampýrům, upírům... Strach, že mrtví obživnou a začnou ohrožovat pozůstalé (mstít se, sát krev, znásilňovat živé…), je zakořeněn u mnoha národů po celém světě. Obvyklou praxí při pohřbívání je proto stálé zatěžování těl nebo hrobů kameny či stavění kamenných mohyl (které má rovněž zamezit průnikům zvenčí – vyhrabání mrtvého divokými zvířaty či vykradení zloději). Výjimečnou praxí bylo i pohřbívání těl obličejem dolů, utínání hlav a končetin, svazování (i do kozelce), balení do sítě, probodávání kůlem, hřeby či rozžhaveným železem, propichování srdce jehlou, přibíjení oděvu mrtvého k podložce, pohřbívání společně s mrtvým kohoutem či slepicí, prošpikování kadidlem, ucpávání úst (například česnekem), posypávání makem (nemrtvý se měl zaměstnat jeho počítáním – na Slovensku byl tento rituál zaznamenán ještě v roce 1991), polévání pietního místa svěcenou vodou, osazování hrobu planou růží… Jak se z nebožtíka stával nemrtvý? Údajně když nebyl pokřtěn, když po smrti neztuhl, přeskočil ho pes, kočka nebo kohout, když na něj padl „nečistý stín“, když měl po smrti erekci... Zdroje: Máchal, Maiello, Konstantinos, Měřínský, Krumphanzlová, Lutovský, Klozíková. Ilustrace: Propichování nemrtvého kůlem. Zdroj: R. de Morfine: Les tribunaux secrets (1864).

Tajné skrýše v tělech špionů a pašeráků. Nejčastějším místem úkrytu bývá trávící trakt, ženy často ukrývají předměty i ve vagínách. V roce 2016 zadrželi čínští celníci ve městě Šen-čen ženu, který pašovala ve svých intimních partiích tři tisíce paměťových karet. V roce 2020 byl v Praze na Florenci zadržen nigerijský drogový kurýr, „polykač“ – rekordman, který měl v těle 80 balíčků kokainu, zásilka vážila 900 gramů. Kuriozita: V roce 2012 byl na dálnici v americkém Onslow County v Georgii zadržen Michael Leon Ward (podezřelý z vraždy). Policisté následně zjistili, že do svého řitního otvoru ukryl 30 cm dlouhý revolver. Zbraň nebyla nabitá, ale funkční.

Na tělo někdo zaútočil vícekrát

Na neobvykle rozdrceném, dovnitř vmáčknutém hrudníku Semjona Zolotarjova (a také na podobně deformovaném hrudníku další členky expedice Ljudmily Dubininové) nenalezli pitvající v roce 1959 žádné modřiny, což bylo jedno z nejpřekvapivějších zjištění při původních pitvách. Patolog Boris Vozrožděnnyj (Борис Возрожденный,1922–1996) tehdy dokonce vyslovil domněnku, že taková zranění nemohli způsobit lidé: „Takové poškození, bez poškození měkkých částí hrudníku, je velmi podobné újmě způsobené tlakovou vlnou,“ spekuloval v roce 1959 expert.

Zkoumání žeber a dalších kostí přineslo překvapivá zjištění i při exhumaci v roce 2018. Doposud se mělo za to, že byl Zolotarjov zabit JEDNÍM mohutným rázem (úderem) do hrudníku, který zdevastoval právě žebra. Podle exhumujících expertů, ale bylo tělo muže vyzdviženého z hrobu rozdrceno DVĚMA mohutnými rázy. Dokládal to stav poničených lopatek, které Vozrožděnnyj v roce 1959 zřejmě dostatečně neprozkoumal a jejich stav nepopsal v původní pitevní zprávě. „Popis zranění se zcela neshoduje se skutečnými zraněními,“ uvedla Komsomolská pravda.

Původní lajdáckou práci (úmyslné zamlčování faktů?) patologa Vozrožděnného okomentoval v roce 2018 uznávaný soudní expert Eduard Tumanov (Эдуард Туманов): „Vozrožděnnyj dostatečně nevyšetřil mrtvolu. Měkké tkáně zad nebyly otevřeny, což by mělo být provedeno,“ pokáral Tumanov staršího kolegu.

Soudní expert Eduard Tumanov. Zdroj: DYATLOVPASS.COM.

Hádka patologů

Jak zemřel mrtvý v hrobě? Kdo nebo co rozdrtilo jeho tělo a jak? Kupodivu se v tom neshodli ani novodobí experti. Podle exhumujících lékařů (Galina Sazonová…) ležel Zolotarjov v době skonu pravděpodobně na zádech. „Zóna kontaktu nárazu přesahovala rozměry od prvního do šestého žebra. Zasáhla ho velká těžká masa, pravděpodobně sníh. A přítomnost krve v pleurální dutině jednoznačně naznačuje, že to bylo během jeho života,“ byla přesvědčena Sazonová.

Podle komentujícího Eduarda Tumanova by ale těžký sníh při drcení těla více poničil výběžky obratlů, což se nestalo. K dvojitému zlomení lopatky podle něj mohlo dojít při útoku zezadu: „Ukazuje se, že zlomenina žeber vznikla v důsledku komprese hrudníku v předozadním směru, poněkud úhlopříčně. Byla to komprese s nějakým poměrně tvrdým, tupým předmětem s povrchem srovnatelným s povrchem hrudníku. Zlomenina lopatky je typičtější pro traumatické účinky nějakého předmětu, jehož povrch je menší než povrch lopatky. V oblasti lopatky došlo ke dvěma zásahům. Pokud vše shrneme: zlomeniny žeber jsou z komprese, zlomeniny lopatky z úderů, nejméně dvou úderů,“ uvedl Tumanov.

Stopy po kulce?

V médiích se těsně po novodobé exhumaci objevily i spekulace, že byl mrtvý postřelen. Exhumující měli objevit na jeho lýtkové kosti kalus („kostní mozol“). Sazonová tyto zvěsti poopravila: „Vyšetření odhalilo stopu dlouholeté intravitální zlomeniny pravé lýtkové kosti v její střední části. Nebylo možné posoudit dobu vzniku zlomeniny. Šlo o banální zlomeninu, možná z dětství nebo z války. Poškození střelnou zbraní je nepravděpodobné, ale i k němu mohlo dojít. Pokud kulka prostřelí kost, dochází ke zkrácení kosti,“ vysvětlila lékařka.

Čekání na testy DNA

Na souhrnná hodnocení ale ještě bylo podle mnohých komentátorů brzy. Podle Komsomolské pravdy bylo možné vynést závěry o skonu muže vyzdviženého z hrobu až po provedení dalších testů, včetně nejvíce očekávaného testu DNA (vzorky DNA mrtvého měly být porovnány se vzorky DNA Zolotarjovi neteře). Testy měly potvrdit nebo vyvrátit, že byl v hrobě na Ivanovském hřbitově v Jekatěrinburgu v roce 1959 pohřben skutečně Zolotarjov, a více poodkrýt doposud neznámou příčinu jeho záhadné smrti.

Mrtvý v zemi… není on!

Od 16. května 2018 se po internetu začala šířit překvapivá informace, že v hrobě exhumovaného nejtajuplnějšího člena expedice, Semjona Zolotarjova, neleží on, ale někdo jiný – neznámý. Mezi prvními o tom informoval nejvíce zainteresovaný deník Komsomolská pravda, web www.dyatlovpass.com a mnohé další – na uralskou tragédii specializované facebookové časopisy a skupiny. Že v hrobě na Ivanovském hřbitově v Jekatěrinburgu neležel desítky let v zemi Zolotarjov, ale jiná, prozatím neznámá osoba, na 100 % prozradily dlouho očekávané testy DNA. Bylo provedeno porovnání DNA osoby z hrobu s DNA neteře Semjona Zolotarjova (dcera Zolotarjovy sestry), Taťány Skulbeda (Татьяна Скульбеда) a… vzorky se NESHODOVALY.

Čtyři je víc než tři…

Testy DNA provedl genetik Alexej Garkovenko (Алексей Гарковенко): „Sekvenovali jsme dva kusy DNA z kostí. V jednom byla DNA nečitelná. V druhém jsme získali řetěz, se kterým jsme mohli pracovat. A byly v něm čtyři neshody. Pokud je více neshod než tři, vylučuje to příbuzenský vztah. O získaných výsledcích nepochybuji, jsem si stoprocentně jistý,“ zdůraznil Garkovenko.

Zmatek nad zmatek

V květnu 2018 odtajnil list Komsomolská pravda jméno doposud neznámého člena novodobého týmu vyšetřovatelů, experta – patologa Sergeje Nikitina (Сергей Никитин). Ten exhumoval tělo a provedl speciální porovnání z hrobu vyzdvižené lebky s fotografiemi muže, který se v roce 1959 k Djatlovově výpravě přidal na poslední chvíli jako Zolotarjov.