Strašidelná knihovna Tajný pokoj

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Strašidelná knihovna - Tajný pokoj – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Andymu

Ráda bych poděkovala Mikeovi Gruberovi (W1MG) za to, že trpělivě odpovídal na mé otázky, když jsem tuto knihu psala. Také bych ráda poděkovala Pietě Pembertonové, protože občas zná svět mé série lépe než já sama, a všem v Grosset & Dunlap za jejich usilovnou práci.

Kapitola 1

„Kazi!“ zavolal malý Honza zpoza stěny s knihami. „Kazi, tohle musíš vidět!“

Kaz s malým Honzou byli bratři. Duší bratři. Se zbytkem jejich rodiny dřív bydleli v budově staré školy. Pak se ale jejich rodina rozpadla
a oni teď bydleli v knihovně s jejich duchopsem Kosmem, dalším duchem Beckettem, pevnou dívkou Klárkou
a její rodinou.

Klárka jediná dokázala vidět duchy. Ostatní lidé je viděli, jen když se jim duchové sami zjevili.

„Co je tam?“ zavolal Kaz na malého Honzu. Věděl, že za tou zdí je tajná místnost. Beckett se tam často skrýval před pevňáky. Ale Kaz sám skrz tu zeď nikdy neproplul.

„Pojď se podívat,“ zavolal malý Honza.

„Za chvilku,“ řekl Kaz.

Malý Honza prostrčil hlavu skrz stěnu s knihami. „Proč? Pojď hned.“

Beckett si odfrkl. „Protože tvůj starší bratr se stále bojí procházet zdmi.“

„To není pravda!“ ohradil se Kaz. Toho dne už prošel zdí čtyřikrát. Začínal si na to zvykat. Trochu. „Chci jenom počkat na Klárku. Jinak by nevěděla, kde jsem.“

„Nemyslím si, že tě teď Klárka bude hledat,“ namítl Beckett.

Asi měl pravdu. Klárčini rodiče se vrátili z týdenní konference pro soukromé detektivy, takže teď trávila nějaký čas s nimi.

„Tak dobře,“ souhlasil Kaz. „Ukážu vám, že se nebojím!“

„Hurá!“ vykřikl malý Honza. Jeho obličej zmizel za stěnou z knih.

Kazovi se rozbušilo srdce. Zhluboka se nadechl, zavřel oči a vyplul proti stěně. Když mu tělem procházely knihy, police a stěna, udělalo se mu špatně od žaludku. Zabíral rukama i nohama víc a víc… až konečně ucítil, že opět pluje volným prostorem.

Malý Honza se zachichotal. „Otevři oči, Kazi. Jsi tady!“

„Haf! Haf!“ zaštěkal Kosmo radostně.

Kaz otevřel jedno oko, pak druhé. „Dokázal jsem to!“ zasmál se. „Proplul jsem až do tajné místnosti!“

Beckett proklouzl zdí za Kazem a řekl: „Kdybych to neviděl na vlastní oči, nikdy bych tomu neuvěřil.“

I Kaze samotného to vcelku ohromilo.

„Koukni se kolem sebe, Kazi,“ vybídl ho malý Honza a nadšeně mávl rukou.

Byla to malá místnost. A temná. Neměla žádné dveře ani okna. Ale nejzajímavější bylo, že se tam nacházela spousta duších předmětů. Panenka… pár svazků s klíči… baseballová rukavice… nějaké ponožky… podivně vypadající socha… dva plyšoví medvídci… stará bota… jojo… několik knih… to všechno se tam vznášelo ve vzduchu společně s Kazem, malým Honzou, Beckettem a Kosmem.

„Kde se tady všechny ty věci vzaly?“ hleděl kolem sebe Kaz vyjeveně.

„Tak různě,“ odpověděl Beckett. „Hodně toho tady bylo, už když jsem se přistěhoval. Zbytek tu zanechali různí duchové, kteří přišli a zase odešli.“

„Tohle vypadá zajímavě,“ řekl malý Honza a sebral duší krabičku. Z jedné strany měla kliku. Otočil klikou a začala hrát hudba. Zničehonic se vršek krabičky otevřel a vyskočil klaun.

„Ááá!“ vykřikli malý Honza s Kazem.

Beckett se zasmál. „Copak se vy strašpytlové bojíte malého panáčka?“

„Ne!“ řekl malý Honza a vypjal prsa. „Já se nebojím ničeho!“

Kosmo chytil do tlamy duší botu a doplul s ní ke Kazovi a malému Honzovi. Na té botě jim bylo něco povědomého.

„Hele! Není to –“ začal Kaz.

„Finnova bota!“ vykřikl malý Honza a vytrhl ji Kosmovi z tlamy. Finn byl jejich starší bratr. Asi před rokem ve staré škole nechtěně prošel zdí ven. Jejich babička s dědečkem se ho vydali zachránit, ale skončili venku také.

Před několika měsíci pak přišli nějací pevňáci a starou školu zbourali. Kaz, malý Honza, mamka, taťka a Kosmo skončili venku. Kaz našel Kosma, když s Klárkou vyšetřovali svůj druhý případ. Malý Honza dorazil před pár dny. Cestoval schovaný v knize z knihovny. Ani jeden nevěděl, co se stalo se zbytkem jejich rodiny.

„Je to bota našeho bratra?“ zeptal se Kaz Becketta. Věděl, že Finn v knihovně chvíli byl. Ale to bylo dlouho předtím, než přišel Kaz.

„Mohla by být,“ odpověděl Beckett. „Je těžké pamatovat si, jak se sem každá věc dostala.“

„Finn mi chybí,“ řekl malý Honza. „A babička s dědou taky.“

„Mně chybí celá naše rodina,“ dodal Kaz. Přemýšlel, jestli je s malým Honzou ještě někdy uvidí. Ale nechtěl se tím moc zabývat. Dělalo se mu z toho příliš smutno.

„Koukni na tohle.“ Malý Honza se natáhl pro duší hadrovou panenku.

Podle šatiček Kaz poznal, že je stará. Vlasy měla udělané z červené příze a oči, nos a pusa byly vyšité černou nití.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkal o té druhé duší rodině? Jak jsem s nimi bydlel, než jsem přišel sem?“ řekl malý Honza. „Ta holka, Kiley, měla panenku, kterou jí odnesl vítr. Říkala, že měla červené vlasy a písmena KL tady na šatech by mohl být její podpis. Třeba je její, nemyslíš?“

„To teda nevím,“ pokrčil rameny Beckett. „Ta panenka je tady už dlouho.“

„Ona taky říkala, že už je to dlouho, co ji ztratila,“ odpověděl malý Honza. Obrátil se na Kaze. „Myslím, že zvládnu najít jejich duchdům. Vzala by nás tam Klárka, abychom se jí mohli zeptat?“

„Možná,“ řekl Kaz. „Ale teď si povídá s rodiči. Zatím se tady ještě trochu porozhlédneme.“

V zadní části místnosti si Kaz všiml pevných polic, na kterých ležely dřevěné bedny. Byly to jediné pevné věci v celé místnosti. Kaz k policím připlul, aby se podíval, co v bednách je.

Nic moc. Jen nějaké staré papíry a skleněné lahve. Všechno pokrývala vrstva prachu a pavučin.

Jak se tam Kaz vznášel, na vrchní polici si všiml staré hnědé obálky. Byla na ní načmáraná slova PŘÍSNĚ TAJNÉ.

„Víte, co je uvnitř?“ zeptal se Kaz Becketta.