Princezna stokrát jinak

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Belko

Princezna stokrát jinak – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování patří především mému příteli Tomášovi Krejčímu, který mě k napsání tohoto příběhu (hlavně v podobě filmového scénáře) od začátku soustavně ponoukal a měl tolik nápadů a připomínek, že se postupně stal spoluautorem. Za totéž moc děkuju Šimonovi Lánskému a všem ostatním, kteří přispěli svými postřehy. A taky Petře Belko, která mi fandila, Sofince za testování na dětech a Johanovi, který se rodil ve stejný čas jako tenhle příběh.

Jen aby bylo jasno

Nejspíš si myslíte, že máte v ruce knihu s pohádkovým příběhem. Jen to tak vypadá. Ve skutečnosti je to recept. Ale bez obav, ne na to, jak si na různé způsoby ukuchtit princeznu k obědu, což by se podle titulu možná mohlo zdát. Tady jde o recept na lék jedné vážné a bohužel velice časté nemoci.

Které?

Napadlo vás někdy, že vás vaše okolí přijme jen pod podmínkou, že budete takoví nebo makoví, ale rozhodně jiní, než opravdu jste? Už se vám stalo, že jste se nedokázali zastat sami sebe, i když pravda byla na vaší straně? Nebo že jste se neuměli radovat z vlastního úspěchu?

Tohle jsou projevy oné neblahé nemoci zvané nedostatek sebelásky. Spousta lidí si totiž myslí, že mít rád sám sebe je něco špatného. Pletou si to s nafoukaností nebo namyšleností. Ale jak to na tomhle světě velice často bývá, věci jsou úplně opačné, než se jeví.

Věřte nebo ne, teď držíte v ruce recept, kvůli kterému spousta lidí riskovala vlastní kůži, beze spánku hnala koně cestou necestou, bojovala s přesilou nepřátel a nasadila všechen svůj důvtip i cit, aby jej získala.

Vy máte tu výhodu, že se stačí jen začíst, aniž byste se museli někam trmácet. Takže dáte si jablko, nebo hrušku?

Námluvy

Mísa naleštěných zářivě červených jablek a baňatých žluťoučkých hrušek se vznášela chodbami Jablečného hradu. Míjela služebnictvo se džbány, talíři a poloprázdnými tácy, proplula po ochozu nad hradním nádvořím a další chodbou lemovanou vycpaným medvědem a řadou brnění až ke dveřím do velkého sálu, které hlídali dva zamračení strážní s halapartnami. Mísa se zastavila, protože za těmito dveřmi bylo slyšet něco velice znepokojivého. Řinčení mečů.

Komorná Terezka, která tu mísu nesla, si vyměnila tázavý pohled se strážnými, kteří jen nechápavě krčili rameny. Řinčení mečů tu a tam zesílilo, tu zesláblo, občas na okamžik přestalo a pak se zas najednou ozvalo v plné síle, doprovázené výkřiky a tříštěním nádobí. A pak prásk, dveře se rozletěly, takže Terezka sotva stačila uskočit stranou. V zápalu boje je zády rozrazil dvanáctiletý kluk, princ Prašť, který zoufale couval před prudkým útokem rovněž dvanáctileté princezny Stelly.

Prašť očividně nešermoval špatně, ale na Stellu neměl. Potil se a rozhořčeně špulil masité rty: „Hele! Hele! Co to děláš?! Nesmíš mě přešermovat, ty čůzo!“ vykřikoval. „Naše Hruškové císařství je císařství, kdežto vy jablíčkáři jste jen království! A můj táta Ukrut Veliký je ukrutnější než tvůj táta!“

„Řekl jsi, že holky jsou slabý? A princezny neumí šermovat?!“ obula se do něj Stella a volnou rukou si pozvedala dlouhé parádní šaty.

„Řekl jsi to, nebo ne?“

„No a co? Tohle si nesmíš dovolovat! Až budeme dospělí, budeš moje manželka!“ supěl Prašť. „Už teď mě musíš poslouchat! Vzdej se! Jsi jen holka!“

Tohle říkat vážně neměl, protože Stellu to dohřálo ještě víc. Šmik, přesekla mu pásek u kalhot, takže mu spadly ke kotníkům, ztratil rovnováhu, vrazil do jednoho brnění a helma z něj mu přistála přímo na hlavě, ale špičatým předkem dozadu, takže neviděl vůbec nic, zmateně se potácel chodbou, mával mečem a narážel do zdí.

Terezka se musela bránit úsměvu, protože vypadal jako nějaký legrační pták, zato Stella zřejmě pochopila, že tohle vážně přehnala, a když ze sálu vyběhl císař Ukrut, Prašťův otec, instinktivně se přikrčila. Když Ukrut uviděl, jak byl jeho syn zesměšněn, obličej se mu zkřivil vztekem, popadl Terezčinu mísu s ovocem, jablka vyházel na zem a začal po nich dupat, až z nich bylo pyré. „Tak to ne! Tak to teda ne!“ řval a pak se otočil směrem do dveří. „Dost! Dost! Od této chvíle už se nikdy nebudou míchat hrušky s jablkama! A hrušku už neochutnáte! Nikdy! Jdeme! Odjíždíme! Tohle vás bude mrzet! Vy… vy…“

Popadl svého syna za límec a vlekl ho chodbou pryč. „A s tebou si to taky vyřídím! To jsi můj syn? Syn Ukruta Velikého?! Takhle se nechat zesměšnit?!“

Hned nato ze sálu vyběhla Ukrutova žena, císařovna Šlupka, a volala: „Ale no tak, víte, že se nemáte rozčilovat. Prašť se přece snažil,“ ale Ukrut jí nevěnoval sebemenší pozornost.

Když zmizeli, ještě chvíli tu ve vzduchu zůstalo viset mrazivé ticho, ale pak se ze sálu ozval rozzuřený hlas Stellina otce, jablečného krále: „Stello! Ty jedna…! Chápeš vůbec, co jsi zas provedla?! Zkazíš, na co sáhneš! To se aspoň jednou jedinkrát, výjimečně, nemůžeš chovat jako normální milá, poslušná princezna?! To chci tak moc? Co jsem komu udělal, že mám tak nesnesitelné a nemožné dítě?!“

Stelle se roztřásla brada. Chtěla se bránit, chtěla říct, že za to nemůže, že si s tím nezačala. To přece on, její otec, si Ukrutovi postěžoval, že ji víc než vyšívání baví šerm, a byl to Ukrut, kdo svého syna Praště vyzval, ať si s ní zašermuje. A Prašť se vytahoval, že holku porazí i poslepu… Tohle všechno teď chtěla svému otci říct, a taky že o nějaké zásnuby s tím nafoukaným Praštěm rozhodně nestojí, ale nakonec neřekla vůbec nic, jen oči se jí zalévaly slzami. Terezka ji chtěla obejmout, ale Stella se jí vytrhla a běžela pryč.

„Co jsem komu udělal, že mám tak nesnesitelné a nemožné dítě?!“ Tahle slova jí zněla hlavou až příliš často i následující dny, měsíce a roky. Konkrétně celých dlouhých šest let, která teď šmahem přeskočíme. A když jsme u toho přeskakování, kromě těch šesti let přeskočíme i pár dní cesty směrem na sever, do Hruškového hradu.

Sklepení fúrií

Tma tmoucí. Měsíc nad Hruškovým hradem se skryl za černými mraky. Člověk by čekal, že pro dokreslení té zlověstné atmosféry ještě zahouká sýček, ale to se nestalo. Zato v jednom z uzounkých oken severní věže zablikalo světlo.

Dvě postavy se svícny v rukou opatrně sestupovaly po točitém schodišti. Jedna, ta trochu vyšší, nesla dřevěné okované vědro. Byla slyšet jen ozvěna jejich kroků. Komíhající světlo svíček kreslilo po hrubých stěnách strašidelné stíny. Prošly podzemím s nízkými klenutými stropy. Před dalšími schody sestupujícími do tmy zůstala ta vyšší postava stát a podala vědro té druhé, což nebyl nikdo jiný než Prašť, teď už skoro osmnáctiletý mladík. Od té doby, co jsme ho viděli naposled, se v jeho životě leccos přihodilo. Jeho otec, Ukrut Veliký, hrdinně zahynul v boji se zákeřným nepřítelem, což byla verze pro poddané, ale ve skutečnosti ho klepla pepka, když se rozčílil, že se mu starý sluha kvůli bolesti zad nepoklonil dost hluboko.

Protože v Hruškové říši vládli jen muži, vlády se neujala jeho vdova Šlupka, ale mladičký Prašť. Po svém otci kromě císařství zdědil i hrubé a neomalené chování a jedno tajemství v podobě tří fúrií, ubytovaných v hradním sklepení. Fúrie byly Ukrutovy poradkyně. Našeptávaly mu, jak získat ještě větší moc a jak být ještě o něco ukrutnější. Ve sklepě Hruškového hradu se jim líbilo, protože z jeho zdí čerpaly životadárnou energii strachu a záště. Žily si ve tmě, chladu a vlhku. Ačkoli pro fúrie mříže nic neznamenaly, císař Ukrut je držel pod zámkem, aby se za nimi nemohl nikdo jiný vypravit pro radu. A za jejich služby je pravidelně krmil těmi, kteří se mu neklaněli dost hluboko. Když Ukrut odešel z tohoto světa, jeho syn Prašť je krmil jen málokdy a pouze tím, co bylo v tom vědru, které teď nesl temnou svažující se štolou až k velké mříži, za níž fúrie bydlely.

Odemkl, strčil vědro dovnitř a zase zamkl. Po chvíli se ozvalo sss, syčení, zpočátku úplně neznatelné, ale pak pořád zřetelnější. Těsně za mříží se vynořila první fúrie. Její bledá pichlavá tvář svítila ve tmě. Pak se objevila další a další. Oči jim planuly žlutým světlem.

„Co tady pohledáváššš, lidský červe?“

„Tak pozor! Copak jste zapomněly, kdo já jsem?!“ nasupí se Prašť.

„Ovšššem že ne. Jsssi sssyn Ukruta Velikého, dej mu pánbů věčnou ssslávu,“ povídá první.

„Přišel jsem vás nakrmit,“ řekl Prašť.

„Co máššš?“ zasyčela druhá.

Prašť ukázal na vědro: „Slimáky, jedovaté ropuchy a pár muchomůrek zelených. Letos moc nerostou.“

„A jed máš?“ zajímala se třetí fúrie a zvědavě nakukovala do vědra.

„Všechen jed už jste vypily loni.“

„Taks měl sehnat novej!“ zavrčela ta třetí nespokojeně.

„Seženu vám plesnivé pivo,“ na to Prašť.

„Jen aby. Proč jsi přišel osobně?“ povídá první.

„Chci, abyste mi poradily. Chci, aby...“

„No jo, osmnáctiny jsou na dosah, co? Víme, co tě trápí,“ skočila mu do řeči druhá. „Ale ani tvůj otec Ukrut naše rady nedostával zadarmo.“

„Co chcete?“ kabonil se Prašť.

„Jsou Vánoce. A my chceme něco neobyčejného. Něco extra!“ zaskřehotala třetí. „Už máme dost slimáků a ropuch a plesnivého piva!“

První fúrie se ke mříži přiblížila tak těsně, že Prašť ucítil její hnilobný dech. „Máme zálusk na něco většího.“

„A jedovatějšího,“ svraštila druhá huňaté obočí. „Chceme si pochutnat. Chceme pořádného červa!“

Třetí vycenila zčernalé špičaté zuby: „Lidského červa!“

Prašť zbledl a o krok couvl.

„Ssslyšššel jsi dobře. Nebo je to na tebe moc nelidské?“

„Moc nemilosrdné?“

„Moc ukrutné?“

To Praště zasáhlo. „Ccc. Dám vám, koho si jen vzpomenete!“ pohodil hlavou. „Na koho si jen vzpomenete! Nemám s nikým sebemenší slitování!“

„Ssskutečně?“ zasyčely všechny tři naráz a jedna dodala: „Tak proč násss už dávno nekrmíššš nepřáteli, jako tvůj nebožtík oteccc?“

„Nemusím se vám zodpovídat,“ nafouknul se Prašť. „Já ne! Jsem nejukrutnější vládce široko daleko. Všichni se přede mnou třesou strachem. Buďte rády, že vás tu vůbec trpím, vy šeredy usoplené nemyté!“

To fúrie pobavilo. Jedna na něj ukázala polámaným drápem: „Dáš nám, koho si jen vzpomeneme?“

„Neřekl jsem to jasně? Umyjte si uši, babizny!“ utrhl se Prašť.

Fúrie daly své odporné nemyté hlavy dohromady a něco si šeptaly.

„Hmmm, pak tedy chceme toho, koho nejvíc nenávidíššš!“ zazubila se ta první.

„Poslouchej dobře. Už nemáššš moc času. Den před Štědrým dnem ho tady chcem. K obědu!“ povídá ta druhá přísně.

„A teď už jdi. Nebo se neovládnu a kousnu si,“ zasyčela třetí.

Prašť se ale ještě neměl k odchodu. „Toho, koho nejvíc nenávidím? To je spousta lidí! Neotravujte mě a nemluvte v hádankách, krucinál už!“

První fúrie se zašklebila: „Napovíme mu?“

„Ssssss. Asi trochu musssíme,“ zasyčela druhá a otočila se na něj. „Chceme, aby to byl někdo, kdo se narodil na Ššššštědrý den!“

Prašť překvapeně pozdvihl obočí. „Na Štědrý den? Jako já? Počkat. Ahá! To jste se nemohly vyžvejknout rovnou?!“

„Já ho žeru!“ vycenila třetí nazelenalé zuby.

„Já taky. Dala bych si říct,“ vzdychla první skoro zamilovaně a podrbala se na bradavici.

„Radši zmiz!“ vyštěkla ta druhá a zakoulela žlutýma očima. A pak, když už byl daleko, zasněně dodala: „Je krásně nafoukanej. Po něm by bylo sssenzační nadýmání.“

Ta vyšší postava, která čekala nad schody, byla lord Ramor, muž se zjizvenou tváří a vlčíma očima. I toho Prašť zdědil po otci. Byl to jeho první rytíř neboli šéf císařské gardy, přesněji řečeno člověk pro špinavou práci.

„Cha... Ohavné nechutné jedubaby,“ funěl Prašť, jen co k němu vystoupal po schodech. Pak si ho změřil pohledem. „Mám pro tebe práci. Musíš sem dostat princeznu Stellu!“

„Stellu z Jablečného království?“

„Jo! Tu! Jako dítě mě ponížila. Porazila mě v šermu a přitom mě zesměšnila přede všemi, hlavně před otcem, dej mu pánbů! Od té doby ji nenávidím, ne-ná-vi-dím! Každý den si představuju, jak ji nemilosrdně porážím v šermu a ona se mi poníženě plazí u nohou a jako podsvinče kvičí své omluvy. Navíc se taky narodila na Štědrý den, takže je to jasný jak facka.“

Ramor pokýval hlavou.

Prašť si ho nedůvěřivě změřil: „Dokážeš to? Unést princeznu Jablečného království?“

Ramor si odfrkl, jako že je to pro něj úkol lehký jak pírko.

„Fúrie si ji dají k obědu a za to mi věnují ještě větší ukrutnost, než měl můj otec Ukrut,“ zasnil se Prašť a trochu se mu zakalil pohled, který upřel kamsi do dálky. „A potom vyplením Jablečné království a pokácím všechny jabloně!“

„Co?“ Praště trochu zarazilo, že se při těch slovech lordu Ramorovi na zjizvené tváři objevil malý úšklebek. „Co se šklebíš?!“

„Bude to na můj vkus až příliš snadné,“ řekl Ramor zlověstným hlubokým hlasem a z rukávu vytáhl obálku s pečetí ve tvaru jablka. „Zrovna od nich přišel tenhle dopis. Asi se chtějí usmířit.“ Ramor totiž nesnášel, když věci jdou po dobrém.

Prašť dopis rozpečetil, začal číst a po pár vteřinách se začal ďábelsky chechtat.

Princezna se nestačí divit

Princezna Stella si myla jablko v malovaném umyvadle. Vyrostla z ní krásná dívka s bohatými prameny vlasů a velkýma hlubokýma očima, ale ona se sama sobě moc nelíbila. Připadalo jí, že má vlasy až moc husté a oči příliš velké. Podívala se do zrcadla před sebou, ušklíbla se a vyplázla na sebe jazyk. Pak si sedla do výklenku jednoho z oken své rohové komnaty, pustila se do toho jablka a začetla se do knihy Irma, pirátka všech moří, zatímco v druhém okně její komorná Terezka pilně vyšívala propracovanou výšivku na látku v kruhovém rámu. Na výšivce byla Stella, jak vyšívá do kruhového rámu samu sebe, která vyšívá do kruhového rámu samu sebe. No neskutečná piplačka. Stellu kniha tak zaujala, že odněkud vytáhla meč, a zatímco četla nahlas, druhou rukou jím sekala do vzduchu: