Thor v zemi obrů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Sergio A. Sierra

Thor v zemi obrů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Sergio A. Sierra of the novel

© Juan Carlos Moreno of the text of The Viking World

© Verónica Navarro cover illustration

© Juan Venegas part-titles illustrations

© Diego Olmos of the interior pages illustrations

© 2019, RBA Coleccionables, S.A.U.

© Of this edition: Albatros Media, a.s., 2021

Translation © Ludmila Mlýnková, 2021

Translation © Olga Macíková, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3678-2

ISBN e-knihy 978-80-264-4030-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4031-4 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4029-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF

HLAVNÍ POSTAVY

Bohové

Thor – syn Ódina a bohyně Fjörgyn (také Jörd či Erda). Je to bůh hromu a majitel mocného kladiva Mjölnir. Poté co v urputné bitvě zvítězil v Ásgardu nad obrem nevídaných rozměrů, vysílá ho Ódin, Otec veškerenstva, na výzvědnou cestu do Jötunheimu.

Loki – syn bohyně Laufey a obra Fárbautiho. Nepovedeným žertem, kterým zostudil Sif, si vykoledoval Thorův hněv. Aby napravil, co spáchal, a také díky tomu, že ví mnohé o Zemi obrů, poručí mu Ódin, aby doprovodil Thora a byl mu nápomocen na jeho cestě do Jötunheimu.

Smrtelníci

Tjalfe – jeden z mladých smrtelníků ve službách Thora a jeho zbrojnoš. Úslužný mladík a skvělý běžec.

Roskva – Tjalfeho mladší sestra a členka Thorovy družiny. Je velmi bystrá a nesmírně odvážná.

Obři

Brimir – jeden ze dvou obrů, kteří zpustošili hospodářství rodičů Tjalfeho a Roskvy. Thor zabil jeho bratra a Brimir uprchl do Jötunheimu, aby si zachránil holý život.

Skrymir – jeden z obrů obludných rozměrů, se kterým se Thor a Loki setkají na své cestě Jötunheimem.

Útgardaloki – mocný král obrů, jemuž patří pevnost Útgard. Je sběratelem magických předmětů.

Logi, Hugi, Drimur a Eili – obři obývající Útgard, poddaní krále Útgardalokiho.

1
Po stopách obra

Zemi lidí Midgard oddělovalo od země obrů zvané Jötunheim* bouřlivé a tmavé moře. Divoký vítr honil po hladině vlny a moře tak nebylo příliš přívětivé k těm, kdo se odvážili na něj vyplout.

Ale toho dne bylo všechno ještě horší. Nebe pokrývaly zlověstné husté mraky a s poryvy větru sem doléhala ozvěna varovných a výhružných hlasů. Zcela jistě to však byl jen klam způsobený vichřicí, která neustále nabírala na síle. Bouře si vybíjela svůj vztek a bičovala zemi mrznoucím deštěm, který se měnil v ledové jehličky.

Žádné plavidlo zhotovené bohy nebo smrtelníky by nedokázalo překonat ony vody, aniž by se roztříštilo o útesy, které se zničehonic vynořovaly nad hladinou a do nichž zběsile bušily zdivočelé vlny. Pobřeží Jötunheimu se postavilo proti všemu a všem, kdož přicházeli z jiných končin.

Přesto se našel někdo, kdo se odhodlal postavit rozběsněným přírodním živlům s umíněností vlastní těm nejstatečnějším nebo těm největším bláznům.

Dvokolák tažený statnými kozly vzdoroval náporům větru, když se prodíral oblohou nad rozbouřeným mořem. Neposkvrněná bílá srst obou kozlů zářila nad temnými vodami jako vločky sněhu na spálené zemi. Jejich majestátní zlaté rohy si razily cestu sněhovou vánicí a nevadil jim ani oslepující sníh, ani bodající ledové krystalky. Na dvoukoláku cestovaly čtyři postavy zahalené do kapucí. Tři z nich se s námahou přidržovaly bočnic vozu, zatímco čtvrtý cestující, ten nejmohutnější z nich, svíral v ruce otěže a obratně jimi manévroval, aby pomohl kozlům udržet směr nad vodami moře. Vítr se mu vší silou opíral do obličeje a do rezavých vousů, ze kterých mu stékaly dešťové kapky. Thor se jen usmíval a pohrdavě čelil nepřízni počasí.

Už byli na dohled od pobřeží, když se najednou vlny před vozem rozestoupily a před nimi se z vody vynořila obrovská skála s výčnělky špičatými jako ostří meče. Ty předurčily neblahý osud mnoha lodí, ze kterých zbyly jen kusy trouchnivějícího dřeva. Skála se objevila tak nečekaně, že kozlové nestihli včas zabrzdit. Posádka vozu už trnula hrůzou, že na skále naleznou smrt, ne tak ale vozataj.

Před jejich udivenými zraky se najednou skála rozlomila na tisíc kousků. Kladivo Mjölnir zasáhlo skalisko silou blesku a kameny se rozlétly do všech stran. Pak se kladivo zastavilo v letu a vrátilo se do ruky svého pána s takovou energií, že ho málem porazilo. V poslední chvíli se Ódinův syn zachytil postranice vozu, napjal svalnaté paže a strhl kladivo k sobě. Pak se Thor sice usmál, ale jen stěží skrýval bolestivou grimasu pod rezavým vousem.

Dva mladí smrtelníci Tjalfe a Roskva, kteří ho doprovázeli, byli radostí bez sebe, že jsou naživu, a jejich slova díků se ztrácela v poryvech větru. Čtvrtý cestující nehybně vyčkával uvnitř vozu a snažil se zrakem proniknout za dešťovou oponu. Jakmile nalezl to, po čem pátral, pokynul rukou směrem k pobřeží, jehož obrysy se rýsovaly v dálce. Onen vysoký, štíhlý a pohledný bůh se jmenoval Loki.

Zatímco se bouře pozvolna tišila a šedými mraky začaly pronikat slábnoucí odpolední paprsky, kozlové zpomalili a obratně se přehoupli přes okraj pobřeží. Před nimi se rozprostírala pláž s černým pískem a špičatými balvany. Oči poutníků bedlivě zkoumaly každý zákrut ve snaze najít stopu, která je zavedla až sem: člun obra, jednoho z obyvatel tohoto vzdáleného a nepřátelského koutu světa.

Od počátku věků se museli obři na příkaz Ódina, Otce veškerenstva a vládce vesmíru, zdržovat v Jötunheimu, přesto ale nikdy nepřestali toužit po dobytí Midgardu a podrobení si jeho lidských obyvatel. Poslední dobou stále víc a víc porušovali Ódinův zákaz, a navíc pronikli do tajů magie. Díky tomu se dokázali zahalit do husté mlhy a dostat se nikým nepozorováni až ke břehům Midgardu, kde pustošili hospodářství i celé vesnice. Ódinovi jejich výboje a nově nabyté schopnosti dělaly velké starosti, a proto vyslal svého syna Thora, aby v utajení pronikl do nitra Jötunheimu. Pověřil Lokiho, aby ho doprovázel. Loki často všem kolem sebe působil problémy, ale tentokrát byla jeho přítomnost víc než žádoucí, protože byl synem obra a bohyně, vyrostl v Jötunheimu a dobře ony končiny znal. Jeho znalost magie by navíc mohla být na této nebezpečné cestě užitečná.

Plavidlo, které posádka dvojkolky hledala, se najednou vynořilo před jejich očima. Uvízlo v písku na pláži, ale jeho majitel zmizel beze stopy. Onen obr prchl z Midgardu, když se svým druhem zaútočili na jedno hospodářství a narazili přitom na nečekaný odpor. Jejich útok neodrazil nikdo jiný než samotný bůh hromu, ochránce smrtelníků. Thor skolil jednoho z nájezdníků, ale druhému se podařilo uprchnout na loďce, jejíž zbytky se teď povalovaly na písečné pláži. Když konečně našli to, po čem pátrali, Ódinův syn dal kozlům povel, aby přistáli na pobřeží.

Tanngnjóstir a Tanngrisnir obratně dosedli s vozem na písek a dál už pokračovali po pevnině. Jeden z kozlů přitom zamečel a začal kulhat na pravou nohu. Thor přitažením opratí kozly zastavil a všichni vystoupili z vozu. Bůh přistoupil k Tanngrisnirovi, pohladil ho po krku, poklekl k němu a prohmatal mu zraněnou nohu. Kozel bolestí znovu zamečel. Právě kvůli tomuto poranění Tjalfe a Roskva doprovázeli Thora na jeho cestě. Oba mladí lidé byli dětmi zemědělců, jejichž hospodářství napadli obři a u nichž shodou okolností nocovali Thor s Lokim. Thor pozval vyhladovělé a zbídačené rolníky na hostinu a nabídl jim pečeni z masa svých kozlů, protože věděl, že díky magickým runám kladiva Mjölnir kozlové zase obživnou. Podmínkou bylo, že nikdo z hodujících nesmí přelomit žádnou z kostí. Ale mladý Tjalfe, který se konečně po dlouhé době dosyta najedl, zlomil jednu kost, aby z ní vysál morek. Tak se stalo, že Tanngrisnir začal kulhat na jednu nohu. Boha hromu zachvátil hněv, ale nakonec smrtelníkům odpustil. Aby odčinili Tjalfeho provinění, oba sourozenci vstoupili do Thorových služeb.

Mladí smrtelníci se už nemohli dočkat, až konečně budou mít pod nohama pevnou zem. Chodili po pláži sem a tam, jako by nemohli uvěřit, že jsou naživu. Udiveně hleděli na nezvyklou barvu písku – byl tmavý a nebývale drsný. Na pobřeží se povalovaly kosti, žebra, kostry a lebky obrovských mořských příšer. Některé už vybělil čas, na jiných ještě bylo vidět hnijící zbytky kůže a chuchvalce řas. Ono místo bylo vlastně pohřebištěm. Tjalfe a Roskva rozpoznali kostry několika velryb, ale to bylo všechno. Našly zde smrt mořské příšery, jaké v Midgardu nikdy neviděli.

Na pobřeží se povalovaly kosti, žebra, kostry a lebky obrovských mořských příšer, které vybělil čas.

Když ještě přebývali v Midgardu, Tjalfe a Roskva s obavami pozorovali kraj, jehož obrysy se rýsovaly v dálce za mořem, protože se báli příšer, které tam přebývaly. Díky neuvěřitelné odvaze Thora, který je zachránil, se odhodlali opustit domov a překonat nebezpečné vody oddělující oba světy. Teď konečně poznají pravdu o bytostech, jež žily na druhém břehu. A i když měli strach z neznámého, cestování ve společnosti bohů jim dodávalo nevídanou sebedůvěru. Dřív by je ani ve snu nenapadlo, že by ji mohli ve svém nitru najít.

Chlapec i dívka se však rychle probrali ze zamyšlení a připomněli si, proč putovali až sem. Předběhli Thora i Lokiho a běželi po pláži až k vraku loďky, aby pátrali po obrových stopách. Pečlivě studovali otisky, které byly v písku jasně viditelné. Dobře se v tom vyznali, protože jejich otec je naučil stopovat a lovit zvěř, rybařit i orat půdu.

Loki zůstal u vozu s kozly, pozorně se rozhlížel kolem sebe, nasával vzduch a upřeně hleděl na oblohu ve snaze najít nějakou hvězdu na nebeské klenbě, která už se začínala nořit do temnoty.

„Měli bychom odsud co nejrychleji zmizet. Mají nás tu jako na dlani,“ řekl a nespustil oka z okraje pláže, kde se převalovala hustá mlha, která pokrývala celou krajinu až k vnitrozemským horám Jötunheimu.

Hradba neprůhledné mlhy naháněla hrůzu a zároveň přitahovala jejich pohledy. Lokiho napadlo, že to není přírodní mlha, ale že je to právě ta, kterou obři vysílají ke břehům Midgardu, aby se v ní mohli schovat a uniknout tak pozornosti Ódina a bystrému oku havranů Hugina a Munina, jeho dvou špionů a hlídačů. Takovou mlhu mohlo vyčarovat jenom mocné kouzlo, ale kdo by ho tak mohl ovládat? To pomyšlení Lokiho zaskočilo, místo obav však pocítil neodbytnou zvědavost dotyčného poznat.

„Tanngrisnir nemůže pokračovat v cestě. Ještě se úplně nezotavil a potřebuje si odpočinout,“ pravil Thor.

„Bude lepší, když vůz necháme tady a budeme pokračovat pěšky, protože ve vzduchu by nás mohli zpozorovat,“ odpověděl Loki. „Ale musíme si pospíšit, protože obr už má před námi velký náskok.“

Thor se poněkud rozmrzele vztyčil. Od té chvíle, co se vydali z Midgardu po obrových stopách, si byl vědom toho, že Loki má pravdu. Jestli se chtějí dostat do Jötunheimu nepozorováni, nemohou tam přiletět. Ale vadilo mu pomyšlení na to, že bude muset opustit své věrné kozly, i když dobře věděl, že díky obrovským rohům a ostrým kopytům se umí o sebe postarat a že vyčkají na návrat svého pána.

„Dobře,“ pravil Thor a snažil se zahnat nepříjemné myšlenky. Posbírali z vozu všechny své věci a zásoby, které si vezli s sebou. V dálce viděli Tjalfeho a Roskvu, kteří se zastavili u hromady balvanů a mávali na ně.

„Narazili na další stopu,“ vykřikl vzrušeně Thor a přidal do kroku.

Loki se užuž chystal vyrazit za ním, ale zničehonic se zastavil. Ucítil na zádech závan ledového vzduchu, jako by mu někdo přejel zmrzlým prstem od ledvin až po krk. Vyděšeně se otočil. S hrůzou čekal, co za sebou uvidí.

Ale nic zvláštního neviděl, jen písek na pláži a vlny narážející na pobřeží.

Na okamžik si byl jistý, že za ním někdo stojí. Navíc ten mrazivý pocit v zádech zcela nezmizel. Přejel si rukou po zátylku a pozorně zkoumal okolí ve snaze najít něco nezvyklého. Snažil se marně, nikde nic, pouze mořská bríza a slaná vůně moře. Musí z téhle proklaté pláže co nejrychleji zmizet.

Na mokrém tmavém písku byly obrovy stopy dobře viditelné. Vylezl z moře a zastavil se uprostřed pláže. Nejspíš mu docházely síly a potřeboval si odpočinout. Pak pokračoval v chůzi, ale jak vydedukoval Tjalfe, musel být už vyčerpaný, protože se bořil víc a víc do písku a vzdálenost mezi šlépějemi byla čím dál kratší.

Nechali za sebou pláž s černým pískem a postupovali do nitra vyprahlé země s písčitou prašnou půdou, kde jen občas narazili na křoví a trs uschlé trávy. Stopy směřovaly přímo do mlžné hradby. Jak se k ní pomalu přibližovali, všichni přestali sledovat obrovy stopy a s obavami hleděli na gigantickou masu neproniknutelné mlhy, která se táhla až k okraji lesa a halila stromy do přízračného oparu.

Když už byli na pár kroků od oné dechberoucí mlžné bariéry, Loki je předběhl a posunkem jim naznačil, aby zůstali stát za ním. Tjalfe a Roskva bez zaváhání poslechli a dál třeštili zrak na neprostupnou mlhu, tak podobnou té, ve které se skryli obři, aby mohli zpustošit jejich skrovný příbytek. Thor si stoupl těsně vedle Lokiho, zkřížil ruce na prsou a nedůvěřivě zkoumal pohledem onen zvláštní jev, který by zaskočil i samotného Ódina.

„Je skoro stejná jako ranní mlha u nás doma,“ pronesl Thor a obrátil se k Lokimu. „Možná trochu chladnější a vlhčí. Co myslíš?“

„Že na rozdíl od té naší tě tahle mlha zabije, když se jí pokusíš projít. Podívej,“ řekl a ukázal na zem kousek od svých nohou.

Loki poklekl vedle bíle zbarveného rybáka s černou čepičkou na hlavě a pootočil ho špičkou dýky. Pták měl zlámaný vaz a krvavá skvrna na skále, poblíž které ležel, svědčila o tom, že do ní narazil ve velké rychlosti. Vypadalo to, jako by se snažil letět pryč od mlžné masy. O pár metrů dál našli mladého kormorána, jehož stihl stejný osud. Loki dlouho mlčky zamyšleně hleděl na mrtvé ptáky, až najednou cosi dalšího upoutalo jeho pozornost. Tmavá hromada na zemi nedaleko od nich se nepodobala zbloudilému balvanu. Loki s Thorem v patách se k ní přiblížili. Byli to dva mrtví zkrvavení kanci, kteří měli tak propletené končetiny, jako by svedli boj na život a na smrt.

„Co se to tu stalo?“ zeptal se Thor.

Loki zavrtěl hlavou a zdálo se, že konečně pochopil, o co tady jde. Thor zatím hleděl na svého druha se svraštěným čelem. Stále mu nebylo jasné, co má Loki v úmyslu.

„Vy dva,“ pronesl Loki suše k Tjalfemu a Roskvě. „Potřebuju, abyste se co nejvíc přiblížili k mlze.“

„Jestli se za těmihle čáry skrývá nějaké nebezpečí, nedovolím, aby moji sloužící šli do boje přede mnou,“ opáčil Thor, pevně sevřel kladivo v dlani a rozhodným krokem přistoupil k mlžné hradbě.

„Moje noha! Uhořím zaživa! Strašně to pálí!“ bylo to jediné, co ze sebe Tjalfe dostal.

„To neudělám.“