Skřítek Kompostík
a jeho další
dobrodružství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Miluška Štefanová

Skřítek Kompostík a jeho další dobrodružství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

copyright © Miluška Štefanová, 2021

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7650-543-8

ISBN e-knihy 978-80-7650-699-2 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-700-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-698-5 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Miluška Štefanová
2021

Jarní přivítání

Skřítek Kompostík se zavrtěl ve svém pohodlném úkrytu a s potěšením zjistil, že jeho bez přes zimu nabral sílu a celkově zkrásněl. Zhluboka se nadechl a uvědomil si, jak se mu v podzemí po zvířecích kamarádech stýskalo. Zvědavě si je prohlížel a oni si zase s obdivem prohlíželi jeho. Vědka se chvíli ostýchala, ale potom se přímo zeptala:

„Kompostíku, když ses s námi na podzim rozloučil a odešel do svého podzemního domova, během dlouhých večerů jsme si povídali a všechny nás nesmírně zajímalo, co jsi v tom podzemí vlastně dělal.“

„Ty jsi stále jen spal?“ zvědavě kvokla Popletka.

„I co vás nemá, kamarádi. Copak jsem nějaký medvěd? Já mám i přes zimu své úkoly.“

„A jaké?“ nedočkavě kvokla Klepka a mrkla na ostatní.

„Především se starám o kořeny stromů. Kompost v tomto rohu zahrady je mou zásobárnou a v zimě, když jsou kořeny stromů a keřů někde odhalené, přikrývám jejich slabá místa touto výživnou hmotou. Určitě jste si všimli hospodáře s hospodyní, jak občas nosívají na tuto hromadu různé zbytky zeleniny a ovoce. Ty se postupně rozkládají tlením a k tomu také napomáhají žížaly, stonožky a malé organismy, kterým se říká bakterie. Nejlepší je, když se kompost umístí na nějakém zastíněném místě, a hlavně na něm nesmí být moc vody. To by se ty organismy utopily.“

„Říkal jsi stonožky?“ pípla jedním dechem Baletka. „To mají opravdu sto nohou? V tom případě by mě zajímalo, jak si dokážou poradit při tanci a neplést jednu nohu přes druhou.“

„Sto nohou nemají,“ zasmál se Kompostík. „To se jen tak povídá, ale mají jich skutečně hodně.“

„Budu si muset na nějakou počkat,“ pokračovala Baletka. „Třeba mě naučí nějaké nové baletní kousky.“

„To nevím, jestli se ti takové setkání podaří,“ přidala se k hovoru Květka. „Určitě by se bála, že ji nakonec sezobneš.“

„Brr, tak na takový zákusek bych asi chuť neměla. Raději bych ze země vytáhla nějakou pěkně tlustou žížalu.“

„Holky, nechte toho tlachání,“ zasáhl do hovoru Miošek, „nebo se nedozvíme, co všechno Kompostík pod zemí dělá.“

Kompostík se skromně pousmál a řekl: „Jen si klidně povídejte. Nechci vás v tom nějak omezovat.“

„Ale my se na tvé vyprávění opravdu těšíme!“ zatřepaly slepice křídly a začaly kvokat jedna přes druhou. Tokan si přitom důležitě vykračoval a pohazoval hřebínkem ze strany na stranu.

„Skončili jsme tedy u kompostu,“ pokračoval Kompostík. „Víme, že rostliny a stromy čerpají z půdy vodu a živiny a to jim napomáhá v tom, aby se v ní udržely. Když silně fouká vítr, kořeny se odírají a mohly by odumřít. A proto provádím v podzemí obchůzky a dívám se, jestli nejsou kořeny moc slabé nebo vysušené. Stále s sebou nosím kyblíček s kompostem a vodou a tam, kde je to zapotřebí, kořeny přikrývám a zalévám.“

„Už to mám!“ mňoukla kočička Bílá. „Takže ty jsi vlastně podzemní zahradník a pan doktor v jednom!“

Kompostík se zasmál a mrkl svýma očima, které připomínaly lesní žaludy.

„Mňáu,“ přerušil hovor Hubert a dlouze zívnul. „Nenecháme si další vyprávění na zítřek?“

A protože měli všichni plné hlavy novinek, které jim Kompostík sdělil, urychleně se rozloučili a šli spát.

Kompostíkův plán

Příští večer, když se opět všichni shromáždili pod bezem, si Kompostík všimnul malého beránka, kterého neznal.

„Kdo jsi?“ zeptal se beránčí řečí.

„Říkají mi Březínek. Můj tatínek se jmenuje Březík, protože se narodil v březnu, stejně jako já. Maminka Ovika mi slíbila, že když budu hodný, můžu se s tebou, skřítku, dnes večer potkat. Víš, já jsem byl pro všechny překvapením, protože maminka a tatínek o mně nikomu neřekli až do té chvíle, kdy jsem se narodil.“

„Pravda, pravda,“ kvokla slepice Klepka, „nevěděla jsem to ani já! A mně neunikne žádná novinka.“

„I pro mě to bylo velkým překvapením,“ štěkla Tynka. „A já mám docela přehled o tom, co se na statku děje.“

„Tak se stalo,“ pokračoval Březínek, „že mě jednou večer v Ovčím paláci na zemi u maminky a tatínka našel hospodář s hospodyní. Chtěli mě hladit a objímat, ale maminka mi naznačila, že musím nějaký čas počkat a přesvědčit se o jejich upřímnosti. Stále mě schovávala za sebou u zdi, aby na mě nikdo nedosáhl. Ale teď už se ničeho nebojím.“

„A co ty, Katko, už ses úplně uzdravila?“ oslovil kočičku Kompostík.

„Ano,“ tence mňoukla Katka.

„Počkej, mňoukni ještě jednou, prosím tě,“ požádal ji Kompostík. A z Katčina hrdélka se ozvalo jen jakési sípání. „Tobě to mňoukání nějak nejde.“ Kompostík se zamyslel, chapadýlky si na chvíli zatahal za své neposedné dredíky a znovu se k ní obrátil.

„Víš, Kompostíku,“ vzdychla Katka, „když jsem byla tehdy tak dlouho sama v lese, pořád jsem mňoukala o pomoc a asi jsem si nějak poškodila něco uvnitř krku.

„Myslíš hlasivky?“ vpadla jí do řeči slepice Vědka. „Jó, s tím není žádná legrace! Kdybys byla třeba v ohrožení, neuměla bys zamňoukat o pomoc.“

V tu chvíli mrkl Kompostík na Tynku a něco jí zašeptal. Ta hned vyskočila do výšky a zakývala hlavou.

„My to chceme také vědět!“ sborově kvokly slepice, zabečela Ovika s Březíkem a malý beránek Březínek jen zakoulel očima.

„Dobrá,“ souhlasil Kompostík, „vím, že máte všichni Katku rádi, tak vám tajemství prozradím. Ale nejdříve se musím zeptat Katky. Chtěla by sis zlepšit své mňoukání?“

„Ano!“ sípla Katka.

„Ó, to nechci ani domyslet!“ poděšeně kvokla slepice Smutka.

„Ale no tak,“ napomenula ji Tretka. „Vždyť to dobře dopadlo a veverka už se zase směje, slýchávám ji na našem ořechu. Jen by si mohla občas upravit ten svůj rozcuchaný ocas, vždyť vypadá jako létající strašidlo.“

„Tady v zahradě jsou strašidla?“ bázlivě zabečel Březínek, který nedával pozor na celou rozpravu.

„Neboj se,“ zabečela Ovika, „to si tety slepice jen tak kvokají.“