Zuzanka
a pan Želato

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Václav Čtvrtek

Zuzanka a pan Želato – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak pan Hromada málem střelil věšák

V lese se procházel jelen Tobiáš. Chodil od studánky k studánce a ptal se:

„Dovolíte?“

„Ale prosím,“ řekla studánka.

A tak se Tobiáš napil a šel dál na paseku. Na pasece rostla zelená tráva. Tobiáš se jí poklonil, tráva se taky poklonila, a Tobiáš povídá:

„Dovolíte?“

„Ale prosím,“ šeptla tráva a jelen Tobiáš si utrhl pár klásků.

Tak chodil jelen Tobiáš od studánky k studánce a od paseky k pasece. Anebo to střídal.

Jenže za lesem byl dům. Bydlel v něm pan Hromada, byl tlustý, měl myslivecké šaty a zelený klobouk a pušku. Pan Hromada přes léto ležel v pokoji na kanapi a pil pivo. Myslivecké šaty přes léto visely ve skříni a odháněly jedním rukávem moly. Zelenému klobouku bylo horko a ovíval se tetřevím pérem. Puška stála opřená v koutě, měla dvě černé kulaté oči docela blizoučko u sebe, dívala se na jedno místo na stropě a celé léto si myslela: Kdybych vystřelila, to by byla rána.

Když léto přešlo, zvedl se pan Hromada z kanape a poručil krejčímu, aby mu povolil mysliveckou kazajku a myslivecké kalhoty. Oblékl se do toho a na hlavu si dal myslivecký klobouk.

A ještě pušku. Tu si hodil přes rameno.

A ještě patrony. Nasypal si jich plnou kapsu.

O tomhle se Tobiáš nic nedověděl. Jelen si hledí lesa a nekouká lidem do oken.

Pan Hromada vykoukl z okna, rozhlídl se po zemi i po nebi a povídá:

„Dnes je počasíčko. Zrovna na jeleny.“

Vyšel z domu a jde na ty jeleny. Jenže kdo jde do lesa, musí kolem domu pana Kloudy. U domu je zahrada, o jabloň se tam opírá žebřík a na něm stojí pan Klouda. Má zelenou zástěru s velkou kapsou a na hlavě placatou čepici. Trhá červená jablíčka a dává je do kapsy u zástěry.

„Majoucta,“ povídá pan Hromada a smekne zelený myslivecký klobouk.

„Má taky,“ povídá na žebříčku pan Klouda, drcne palcem do placaté čepice a hodí panu Hromadovi do klobouku jablko.

„Jdu na jeleny. Dnes je na ně počasí,“ skončil to pan Hromada a těžce šlape dál k lesu.

Pan Klouda povylezl ještě o tři stupně výš na žebříku a zamyslel se: Kdybych uměl dát jelenům znamení, tak bych jim to znamení dal. Všichni jeleni by se poschovávali. Pan Hromada by dostal vztek. A já bych honem utíkal do kuchyně a pověsil bych na plot hrnec s malovaným jelenem. Až by se vzteklý pan Hromada vracel z lesa, nabil by pušku a zastřelil by hrnec s jelenem. A byl by pokoj. Jenže já neumím dát jelenům to znamení.

Pan Klouda si povzdychl, podrbal se na placaté čepici, slezl o tři příčle níž a trhal dál jablka do velké kapsy u zelené zástěry.

To už pan Hromada rázoval mezi stromy v lese. Do pušky si nabil dvě zlaté patrony, ale ony stejně byly jen z mosazi. Natáhl kohoutky a ty kohoutky jen skočit na kapsli. Pan Hromada se rozhlíží po jelenech a puška po nich pošilhává dvěma černýma očkama.

Jelen Tobiáš si to zrovna nesl od paseky k studánce. Mezi parohy mu povíval větříček. Hlavu měl Tobiáš plnou září, a aby mu bylo ještě veseleji, troubil si na trumpetu.

Tlustý pan Hromada uviděl jelena Tobiáše.

Tobiáš troubí na trumpetu a má zavřené oči.

Pan Hromada namířil na Tobiáše pušku. V duchu si povídá: Puc!

A stiskl kohoutek.

Jenže v tu chvíli se přehoupla přes smrček sojka a píše modrým pérem telegram:

TOBIÁŠI, USKOČ!

Tobiáš uskočil, puška blýskla černým očkem, spadla šiška a veverka na borovici povídá:

„Mecheche, pane Hromada!“

Do pana Hromady vjela zlost. Tlustý pan Hromada se pustil s puškou za jelenem Tobiášem. Tobiášova kopýtka tramtatata, tramtatata, jako když slečna píše na stroji. Pan Hromada tři kroky za Tobiášem. Do kopečka ho žene zlost, z kopečka se tlustý pan Hromada kutálí jako míč.

Proběhli les, honili se po louce, pustili se po silnici.

V tu chvíli pan Klouda nahoře na žebříku utrhl poslední jablko a v tom kulatém okýnku, co po něm zbylo, uhání jelen a za ním se kutálí pan Hromada s puškou. Pan Klouda si pomyslel: Kdybych byl strážník, tak bych si stoupl na křižovatku u Veletic. Jelenovi bych ukázal do Bernášova. Pana Hromadu bych poslal do Prčic. A jelen by měl pokoj. Jenže já nejsem strážník.

Pan Klouda sjel rychle ze žebříku a otevřel aspoň vrátka do zahrady.

Hopla – a na zahradě stojí jelen Tobiáš. Pot se na něm třepetá jako krajky, unavená kopýtka se třesou, Tobiáš se nevesele rozhlíží kolem.

„Ty laťky na všech čtyřech stranách, to je plot?“ povídá.

„To je plot,“ povídá smutně pan Klouda a pootočil si na hlavě placatou čepici.

„A přeskočil už někdy některý jelen ten plot?“ zeptal se Tobiáš.

„Nepřeskočil.“

Jelen Tobiáš už na to neřekl nic. Jen tiše stál a přemýšlel, kterým bokem by se měl postavit, aby to míň bolelo, až pan Hromada vystřelí.

„Amen,“ povídá pan Klouda a smekl placatou čepici.

Vtom dorazil pan Hromada. Před vrátky trochu zabrzdil a vešel po dvou jako člověk. Ukazuje puškou na jelena Tobiáše. A hned přísně na Kloudu:

„Co tu máte, pane Klouda?“

„Nevzal byste si?“ povídá pan Klouda, sáhl do kapsy u zelené zástěry a podává Hromadovi jablíčko.

„Dejte pokoj,“ okřikl ho pan Hromada. „Já se celou cestu kutálel. Já nemůžu kulatou věc ani vidět.“ Pan Hromada namířil pušku na Tobiáše. „Kutálel jsem se tuhle za tím jelenem.“

„Pardon,“ povídá pan Klouda a vytřel prstem pot z úzkostí propocené placaté čepice. Pověsil placatou čepici jelenu Tobiášovi na parohy. „Pardon, pane Hromado, snad byste mi nechtěl zastřelit věšák?“

Pan Hromada zbledl.

„Střelit věšák,“ povídá, „to by byla pro myslivce strašná ostuda. To by byla ostuda tak strašná, že radši vyláduju patronu.“

A pan Hromada vyndal z pušky mosaznou patronu, strčil ji do kapsy, oprášil si dlaní myslivecké kalhoty a odešel. Koho potkal, tomu vykládal: