Helon 2

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Aleš Holaň

Helon 2 – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1
Přílet

Samantha Parksová seděla na můstku lodi Intrepid. Byla to mladá pohledná žena sportovní postavy s vlasy po ramena a malou ofinou. Na sobě měla šedou kombinézu splývající s jejími křivkami, v pase staženou šedým páskem.

Jachta Intrepid patřila bohatému magnátovi Johnu Smithovi. Před dvěma dny konečně dostihla III. svaz a teď se společně s ním blížila k cíli své cesty – planetě Helon 2. Připojení ke svazu Samanthu potěšilo, protože loď byla sice rychlá a manévrovatelná, ale stejně si nedokázala představit, jak by se na civilní jachtě prodírali prostorem obklopujícím soustavu Helon, ve kterém by si nemohli zavolat o pomoc a ani neviděli na větší vzdálenost.

Na planetě Helon 2, ležící na samém okraji neutrální zóny, sídlila významná základna. Kromě vojáků žilo na planetě zhruba sedm a půl milionu kolonistů, především farmářů, kteří z velké části zásobovali potravinami okolní planetární systémy a vesmírné stanice, rozeseté podél hranic neutrální zóny.

Před nedávnem se ovšem celá soustava odmlčela a hlídková loď vyslaná prozkoumat důvody, proč se tak stalo, nejdřív ohlásila problém dálkových senzorů a následně s ní byl ztracen kontakt úplně.

Okamžitě vzniklo podezření, že v tom mají prsty Krygerové. Neutrální zóna ostatně vznikla kvůli nim, takže tahle myšlenka se přímo nabízela. Šlo o nepřátelskou rasu, se kterou Země kdysi vedla válku, jež byla ukončena právě dohodou ustavující tuto neutrální zónu. Bez povolení obou stran do zóny nesměla vstoupit žádná loď, a to ani civilní. I když Země projevila zájem udržovat kontakt a případně i zlepšit vzájemné vztahy, Krygerové se krátce po uzavření dohody odmlčeli. To bylo skoro před čtyřiceti lety a od té doby již hranice neutrální zóny nikdo z lidí nepřekročil.

Samantha pozorovala trojrozměrnou holografickou mapu. Všude okolo se rozkládal jenom černý prostor, dálkové senzory nedokázaly nic zachytit.

„Nevím, jakou technologii používají pro vytvoření tak mohutného rušení,“ ozvalo se za Samantinými zády. Prudce se otočila na sedadle a zadívala se do tváře Johna Smitha. Muže vypadajícího na čtyřicet, s vlasy na ježka a podobně upravenými vousy. Samantha musela uznat, že mu to sluší mnohem víc, než když se setkali poprvé.

„Třeba mají na jiné lodi lepší výsledky,“ navrhla Samantha.

„Mám nejvyspělejší loď z celého III. svazu. Vážně tvrdíš, že to neplatí o mých senzorech?“ podíval se na ni John. „Bez přímého prozkoumání té technologie asi nebudu schopný to rušení eliminovat. Naštěstí to pole neovlivňuje senzory krátkého dosahu a optickou navigaci, aspoň prozatím.“

„Takže se neztratíme a aspoň na pár metrů i něco uvidíme. To je docela fajn.“

„Náhodou… nemluvila jsi dneska s generálem Morisonem?“

„Ne, proč? Co zase vymyslel?“

„Docela mě vytáčí. Rád bych ho už dostal pryč, ale admirál o tom nechce ani slyšet. Prý nebudeme propojovat lodě, dokud se nedostaneme až k planetě a oni nezajistí oblast.“

Admirál se vzhledem k tomu neznámému rušení rozhodl postupovat co nejopatrněji. Proto nechal vystoupit lodě z hyperprostoru mimo dosah radarů planety Helon 2 a teď je čekala ještě třídenní cesta vesmírem.

Ozvalo se varovné zapípání, oznamující detekci neznámého objektu. John se okamžitě vrhl na místo pilota, zatímco Samantha obsadila vedlejší sedačku. Byla připravená dělat mu kopilota, pokud to bude situace vyžadovat.

„Jedna loď, ale nezřetelná… skoro na hranici dosahu senzorů,“ oznámil John. „Ne, počkat, vypadá to na dvě… tři lodě z různých směrů. Jsou moc daleko, nerozeznám, o jaké typy se jedná.“ Podíval se na Samanthu. „Rozešli jejich pozice celému svazu.“

„Rozumím.“ Její prsty se rozeběhly po konzoli.

„To je zvláštní,“ zamračil se John.

„Co se děje?“

„Vypadá to, že se mimo dohled drží záměrně.“

„Proč by to dělali?“ zamyslela se Samantha. „Pokud jejich dálkové senzory fungují, musí vědět, že se blížíme.“

„Přesně to mě taky napadlo, ale podívej… Pokaždé, když se k nim přiblíží jedna z našich lodí, přesunou se nebo se vzdálí.“ Chvíli zauvažoval. „Spoj mi přímo admirála. Chtěl bych, aby ty své pronásledovatele stáhl. Zjevně jsou tam k ničemu.“

„Admirálova loď na příjmu,“ oznámila Samantha skoro hned.

„Admirále, tady Smith.“

„Co chcete? Máme tu svých starostí dost, objevily se potíže,“ oplatil mu admirál Winkler naštvaně.

„Ano, já vím, cizí objekty. Ty informace jsem vám poslal já.“

Už ve chvíli, kdy se Intrepid připojil ke III. svazu a John poprvé mluvil s admirálem, mu Winkler jasně vysvětlil, že civilní soukromé jachty nemají u flotily co dělat. Ani ta jejich, přestože převáží vojenský personál. Admirál nepřijal moc dobře ani informaci, že by mu civilista, jako je zbohatlý John Smith, měl radit v otázkách strategie. Ze Samanthy také nebyl dvakrát nadšený, ale tu byl ochoten do jisté míry tolerovat, protože byla zástupcem Organizace.

„Fajn, a co?“ zeptal se teď admirál nadřazeně.

„Mohl byste stáhnout své lodě. Myslím ty, které se je snaží pronásledovat. Vidíme je na senzorech,“ vmísila se do hovoru Samantha. Pochopila, co chce John udělat. „My se pokusíme přesunout se ze středu svazu na okraj.“

„Jste na civilní lodi, takže nemáte co pohledávat ani u svazu, natož v první linii.“

„Možná je to civilní loď, ale má lepší senzory než kterákoli vojenská ve vašem svazu,“ vzal si slovo zase John, který už ztratil trpělivost. „Chcete vědět, co se před námi děje, nebo nechcete?“

„Dobře,“ souhlasil znechuceně admirál. Uvědomoval si, že John má pravdu. „Stahuji průzkumníky. Ale připravte se na okamžitý návrat, když vám to přikážu.“

„Rozumím,“ odpověděl stroze John. Poté gestem naznačil Samantě, aby ukončila komunikaci. „Tak, jdeme na to.“

John zvýšil rychlost lodi a začal se proplétat mezi většími loděmi dopředu, směrem k té vedoucí. Jachta oplývala neobvykle velkou manévrovatelností.

„Mám dát vědět Morisonovi?“ Zeptala se Samantha.

„A proč? Ten nám nepomůže.“ John se pokoušel těsně obletět velký křižník. „Morison má vest pozemní jednotky.“

„Víš, co ti řekne, až se o tomhle dozví,“ upozornila ho Samantha.

„Nech mě hádat… Že jachta je má, ale velí na ní on?“ parodoval ho John s notnou dávkou ironie, ovšem pak zvážněl. „Tak dobře, udělej to. Ale řekni mu, že mám vše pod kontrolou a že to admirál schválil.“

Chybělo jen několik posledních manévrů, když se na můstek vřítil malý podsaditý mužík v uniformě. Generál Morison osobně. Už mezi dveřmi vztekle zaječel: „Jak to, že jste mi nedali okamžitě vědět?“

John obrátil oči v sloup, ale nic neřekl. Předstíral, že se musí koncentrovat na pilotování. Morison nakráčel do středu můstku, kde stálo kapitánské křeslo – na vyvýšeném podstavci, aby z něj byl dobrý výhled na všechna stanoviště –, a posadil se do něj.

Takhle to dopadá, když dáte lidem z pozemního vojska na hraní loď, pomyslel si John.

„Generále, všechno je v pořádku. Jednáme na admirálův rozkaz,“ ujala se rozhovoru Samantha, když si všimla, že se k tomu John nemá.

Morisona to zjevně trochu uklidnilo.

„Dobře, jaká je situace?“ zeptal se jí. Na Johna už se ani nepodíval.

„Zrovna se dostáváme na pozici vhodnou pro průzkum.“ Samantha studovala senzory krátkého dosahu a údaje z nich rovnou přeposílala admirálovi i ostatním kapitánům ve svazu. „Zachytávám pět lodí. Malé, podle všeho průzkumné. Maximálně deset členů posádky. Jsou rozmístěny v pravidelném útvaru, pohybují se společně se svazem, ale snaží se zůstat mimo dosah senzorů. Asi jsme měli pravdu, Johne…“

„Co jste říkala, agente Parksová?“ zbystřil Morison, který její poslední tichou poznámku nepřeslechl.

„S Johnem máme teorii, že dálkové senzory nefungují ani útočníkům.“

„Dá se rozeznat, jestli jsou to Krygerové?“ vložil se do hovoru John.

„Ne, na to jsou moc daleko.“

„Spoj nás tedy s admirálem.“

Nato se ozvalo významné zakašlání ze středu můstku. Jelikož jachta nyní byla v čele svazu a nebylo zapotřebí věnovat se pilotování, John se otočil k Morisonovi.

„Georgi.“ Už z jeho prvního slova Samantha jasně uslyšela antipatii. „Navrhuji informovat admirála o nových zjištěních.“

„Dobře, Johne,“ přikývl Morison, pak se obrátil na Samanthu. „Agente Parksová, můžete nás hned spojit s admirálem?“

Tentokrát už i Samantha zvedla oči v sloup tak, aby si toho generál nevšiml. Očividně si toho nevšiml, pomyslela si. Nahlas však řekla jen to, co jí přikazoval protokol. „Spojení je navázané.“

„Admirále, tady generál Morison.“

„Mluvte, Morisone,“ ozval se admirálův hlas z reproduktorů.

„Došli jsme zde k závěru, že ani útočníkům nefungují dálkové senzory.“

„Na jakém základě tak usuzujete?“

Generál na tu otázku neměl odpověď, a tak naznačil Samantě, aby pokračovala.

„Pane admirále,“ ujala se slova. „Je to samozřejmě jenom teorie, ale vychází z faktů. Jedná se o malé lodě, žádná z nich určitě nemá na palubě víc než deset členů posádky, takže nás mají sledovat, nikoli ohrozit. Je jich pouze pět, jsou rozestavěné v pravidelném intervalu a udržují si od nás stále stejnou vzdálenost. Sledují nás zdálky a pohybují se na hranici dosahu našich senzorů tak, aby na sebe neupozornili. Dosah našich senzorů na krátkou vzdálenost mohou znát, protože víme, že zajali nejméně jednu z našich lodí. Předpokládám, že jejich senzory jsou o trochu výkonnější než většina našich, ale s jednou věcí nemohli počítat. Intrepid má senzory výrazně vylepšené.“

„Agente Parksová, myslíte si tedy, že na tom bude stejně také jejich dálková komunikace?“

V Morisonových očích bylo vidět rozladění, že se admirál obrátil přímo na Samanthu, ale nic neřekl.

„Admirále, to není jisté, ale i kdyby ano, pořád mohou použít komunikaci na krátkou vzdálenost.“ Všimla si, že Morison nechápe. „Umístěním více lodí v maximální vzdálenosti vhodné pro komunikaci na krátkou vzdálenost mohou vytvořit řetěz a posílat zprávy z jedné lodi na druhou a pak na další. Něco jako štafeta. Ale tak daleko, abychom to mohli ověřit a říct s absolutní jistotou, naše senzory nedosáhnou.“

„Děkuji za informace, agente Parksová,“ ocenil admirál její vyčerpávající analýzu.

„Admirále, teď základní otázka?“ ozval se konečně John. Samantha v jeho hlase stále slyšela opovržení. „Chcete, abychom se my civilisté stáhli zpět do středu svazu, anebo nás laskavě necháte tam, kde jsme užiteční?“

Morison hlasitě sykl a propaloval Johna očima. Ten si ho samozřejmě vůbec nevšímal.

„Zůstaňte na své pozici.“ Jestli si admirál všiml Johnova zabarvení hlasu, nedal to na vědomí. „Hlaste mi všechny změny. Končím spojení.“

John se opět obrátil k pilotní konzoli. Mírně zpomalil a nechal tak převzít čelní pozici ve svazu jinou loď.

„Samantho,“ pohlédl na ni mírně. „Vzhledem k tomu, že jsme teď v čele svazu, máš ideální možnost požádat generála, ať ti přidělí nějaké vojáky na můstek. Potřebujeme, aby tady neustále někdo byl pro případ, že by zaútočili.“

Už před nějakou dobou si Samantha vytipovala pár lidí z generálova okolí a sestavila služby, ale ještě neměla možnost ho o to přímo požádat. Teď asi vážně byla nejlepší chvíle.

John seděl v jídelně u samostatného stolu. Jediný, kdo měl odvahu si k němu přisednout, byla Samantha… tedy skoro. Generál Morison by s tím také neměl problém, ale ten zásadně jedl v Johnově kajutě. John mu ji přenechal po neustálém generálově naznačování a narážkách, a sám se spokojil s pohovkou ve své pracovně vedle můstku. Přece jenom to mělo své výhody, na můstek se mohl kdykoli dostat přímo z pracovny.

Byl tu ještě jeden člověk, který se Johna nebál. Kapitán Jack Morison, nejmladší synovec generála Morisona, vždy usměvavý, vysoký mladík s blond vlasy ostříhanými na ježka a hladce oholenou chlapeckou tváří. Vypadal přesně tak, jak se vyžadovalo od důstojníka. Položil na stůl tác plný jídla a posadil se naproti Johnovi.

„Tak co, Smithe,“ začal bez okolků. „Slyšel jsem, že jste měli nějaké pozdvižení na můstku.“

Ne že by ho neměl John rád, jen mu neseděla ta jeho věčně pozitivní energie. S povzdychem polkl.

„Ani ne, jen jsme se přesunuli na vedoucí pozici svazu.“

„Prý jsme zachytili nějaké lodě…“ V důstojníkových očích zářilo nadšení.

Ten umře jako první, napadlo Johna, ale neřekl to nahlas. Pomalu si začínal zvykat, že musí koexistovat s ostatními lidmi a některé názory si nechávat raději pro sebe, k čemuž ho neustále vybízela také Samantha. Ach, jak mu Samantha připomínala svou babičku Marii a její poměrně přesnou kopii, kterou zanechal na Zemi.

„Nic zvláštního, jen několik průzkumných.“ John nabral další lžičku ovesné kaše, ale místo aby si ji dal do pusy, nechal ji spadnout zpátky do misky. „Už mám dost. A stejně mě teď potřebují na můstku.“

Vstal a s tácem v ruce bez rozloučení odešel. Jack ho se zájmem pozoroval.

Zabzučel zvonek. John sedící za svým stolem neodpověděl. Za chvíli se to zopakovalo. Pořád to ignoroval.

Po chvíli se za dveřmi ozvala Samantha. „Já vím, že jsi tam.“

„No tak pojď dovnitř,“ vyzval ji nakonec.

„Prý už zase nemluvíš s Jackem,“ spustila Samantha, ještě než za sebou stihla zavřít.

„Ty se o něj taky drž dál,“ řekl stroze John.

„Proč? Protože se ti nelíbí, nebo spíš proto, že se líbí mně?“ Přitáhla si židli na druhou stranu stolu.

„Ne, protože bude mezi prvními, co umřou,“ vysvětlil bez jakékoli známky emocí, aniž by spustil oči z monitoru. „Typy jako on moc dobře znám. Půjde hrdinně do akce a taky v ní hrdinně umře. Proto nemá smysl se s ním sbližovat. Stačí ti to jako odpověď?“

„Chceš říct, proč se sbližovat s někým, koho možná budeš znát jen chvíli?“

„Přesně. Vypadá to, že čím více se přibližujeme k planetě, tím rychleji se snižuje dosah našich senzorů,“ plynule změnil téma na to, co ho opravdu zajímalo.

„Tak proč se vůbec bavíš se mnou? A kdy jsi to zaregistroval? Ničeho jsem si nevšimla.“

„Protože mi nedáváš jinou možnost. Pozoruji to už od té doby, co jsme vystoupili z hyperprostoru. Je to pozvolné, ale pokud to půjde dál tímhle tempem, tak těsně u planety už nebudeme schopni sledovat ani pozice našich vlastních lodí. Informuj o tom admirála, prosím.“

„Udělám to. Jack ti taky nedává jinou možnost, ale ty ho ignoruješ.“

„Fajn. Ty jsi aspoň inteligentní.“ S křivým úsměvem se podíval na Samanthu. „Připravil jsem speciální retranslátory, které by to mohly vyřešit. Pošlu ti specifikace. Předej je admirálovi s doporučením, ať je rozešle všem lodím ve svazu. Měl by to zvládnout postavit každý zručnější technik. Snad to pomůže.“

„Jak?“ Samantha zcela zapomněla na jejich předchozí téma.

„Všechny lodě budou vysílat data ze svých senzorů současně. Ta se spojí v reálném čase, takže loď na jedné straně svazu bude mít data ze senzorů lodi na druhé straně.“

„Docela dobré,“ uznala Samantha. „Nebude to rušit komunikaci?“

„Proto ten nový retranslátor. Bude pracovat na jiných frekvencích.“

„Jdu to zařídit.“ Samantha vstala, ale než otevřela dveře, vzpomněla si na to, proč vlastně přišla. „Generál Morison chtěl sjednat situační schůzku v jídelně, poslal ti oběžník, ale prý jsi ho nepotvrdil jako přečtený.“

„Ne, díky.“

„Ne, díky?“ Zvedla udiveně jedno obočí Samantha.

„Prostě ne. Díky.“

„Jestli tam nebudeš deset minut předem, tak si pro tebe přijdu.“ S těmito slovy opustila Johnovu pracovnu.

Situační schůzka byla, jak John předpokládal, nudná. Jediný zajímavý moment nastal, když se generál dozvěděl, že mu Samantha nedala nové informace a místo toho je poslala přímo admirálovi.

Zároveň generál ustanovil, že se bude schůzka konat každých dvanáct hodin. To Johna trochu rozladilo, ale musel to skousnout. Když si Samantha všimla, že chce John něco poznamenat, kopla ho pod stolem do holeně a zle se na něho podívala. Takže to vzdal a jen přikyvoval. Učil se rychle.

Po ukončení schůzky se ho generál na něco chtěl zeptat, ale John využil toho, že mu jeho synovec zastoupil cestu, a vytratil se.

Když se ozval alarm, byl na lodi noční režim. John okamžitě vběhl z pracovny na můstek a převzal řízení od poručíka Slokovské za pilotní konzolí.

„Co se děje?“ podíval se na podporučíka sedícího v křesle kopilota. Poručík, která mu zrovna uvolnila místo, se posadila na místo u dálkových senzorů.

„Právě jsme zachytili nové lodě vstupující do našeho senzorového dosahu, pane,“ odpověděl podporučík.

„Informujte admirálovu loď.“

„Ano, pane.“

„Za jak dlouho se k nám dostanou?“

„Vypadá to, že si momentálně udržují vzdálenost, pane.“

To už přišla i Samantha. Ještě si zapínala svou kombinézu, ale už stála za podporučíkem a nahlížela mu přes rameno. Z pilotní konzole okamžitě vyčetla základní informace o aktuální situaci.

„Už jste informovali admirála?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ podíval se na ni John trochu nevraživě.

„Jen se ptám…“

To už konečně vstoupil i generál v polorozhalené uniformě.

„Hlášení,“ vyštěkl nasupeně. „A vypněte někdo tu blbou sirénu.“

Zatímco se usazoval do kapitánského křesla, podporučík udělal, o co ho požádal, a Samantha mu v rychlosti vysvětlila, co se stalo.

„Samantho, vystřídej podporučíka,“ požádal John, který v zádech cítil generálův spalující pohled. Podporučík si nejistě prohlédl Samantin výraz, ale i přesto vstal a odešel z můstku. Další volné místo, na které by se mohl posadit, už tam nebylo.

„Dejte vědět admirálovi,“ přikázal Morison.

„Už se stalo. Dávno,“ rýpnul si nezdvořile John.

Samantha si teď z nějakého důvodu vzpomněla, jak jí generál představil Johna na té schůzce v kancelářské budově uprostřed Londýna. Tehdy se ti dva spolu bavili a vtipkovali, zatímco nyní mezi nimi zuří tichá bitva. Možná proto, že generál vyžadoval od svých podřízených absolutní poslušnost a myslel si, že John je jedním z nich. John se na druhou stranu necítil být něčím podřízeným. Rád si dělal věci po svém a s autoritami měl viditelný problém.

„Příchozí komunikace z admirálovy lodi,“ oznámila Samantha.

„Spojte nás,“ rozkázal generál.

„Jaká je situace?“ ozval se admirál. „Máte nějaké teorie?“

Generál se podíval na Samanthu, zjevně čekal, že zase odpoví za něj. Od Johna už posledních několik dní nečekal nic.

Samantha se tedy ujala slova.

„Admirále, celková situace se nezměnila, ale tentokrát je pravděpodobné, že dojde k útoku.“ Podívala se na Johna, ten zavrtěl hlavou. „Vlastně nemáme tušení, na co ještě čekají.“

John nevydržel čekat a vstoupil do rozhovoru. „Admirále, doporučuji spustit retranslátory. Nastavil jsem je na stejné frekvence, které dřív používali Krygerové. Pokud jsou to oni a pokud používají stále stejné frekvence, mohlo by jim to rušit komunikaci na krátkou vzdálenost.“

„Rozumím,“ podotkl admirál a promluvil k někomu na svém můstku: „Přikažte všem lodím zapnout nové retranslátory.“

Nato se Samantě začaly objevovat nové informace na obrazovce senzorů, jak se do sítě retranslátorů přihlašovaly další a další lodě.

„Systém funguje, jsem online,“ oznámila.

„Pane, systém je online. Naše senzory teď vidí patnáct lodí,“ ozvalo se z reproduktorů, protože spojení bylo stále otevřeno. Všichni na můstku Intrepidu teď poslouchali hovor na admirálské lodi. „Vzdálenost vedoucí lodi? Tři sta dvacet pět tisíc kilometrů a zůstává konstantní, pane. Dokážete určit, o koho se jedná? Ne, pane. Senzory nemají dostatečné rozlišení, ale vypadá to na lehké křižníky, pane.“

„Lodí je už sedmnáct,“ oznámila Samantha. „A začínají se přesouvat.“

John také začal mírně měnit kurz tak, aby nepřátelské lodě zůstávaly na lodních senzorech Intrepidu, které přeposílaly jejich obraz ostatním.

„Intrepide, udržujte formaci,“ ozval se admirál.

„Negativní,“ odpověděl John. „Pokud chcete senzorová data, musíme se pohybovat.“

„Lodě se přeskupují do úzké šípovité formace,“ hlásila Samantha.

„Admirále, chci, abyste okamžitě přikázal celému svazu zastavit a vytvořit sevřenou formaci,“ ozval se John.

„Zrušil spojení.“

„No, a povedlo se ti to?“

„Proč já?“