České pivní pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Vávra a Michaela Vávrová

České pivní pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ze srdce děkujeme těmto chrabrým pivařům, kteří projevili oddanost českému pivu podporou naší knihy:

Jaroslav Zajíček
Tomáš Volf
Viktor Prešovský
Tomáš Kozel
Tomáš Zeman

Tyto pohádky věnujeme našemu tatínkovi za jeho bodrou lásku k pivu. A mamince za to, že mu tuto lásku nezakazovala.

O třech malých pivíčkách

Byl jednou jeden výčep a ten měl tři sudy.

A ty svým světlým, polotmavým a černým pivem nalévaly celé království. Od rána do večera. Každý den, měsíc i rok. Sudy to totiž nebyly jen tak obyčejné, byly to sudy bezedné. Každý mohl vypít piva, kolik chtěl, a díky tomu široko daleko vládlo všeobecné veselí.

Jednoho dne však postihlo království veliké neštěstí! Ze sudů nevyšla ani pěna. Výčepní Štěrbina v panice tolik lomcoval s kohouty, až se mu stalo to nejhorší, čeho se obávali i všichni královi mudrcové a rádci. Dostal žízeň. Ne obyčejnou, ale takovou, kterou žádná voda neuhasí!

A žízeň se nekontrolovatelně šířila celým královstvím. Postihla každého čeledína, statkáře i sedláka. Všichni smutně seděli doma a hleděli do prázdných půllitrů. Manželky věděly, že je zle, a aby své muže rozveselily, upekly jim tu kuřátko, tu kachničku. Ale jak své ženě trpce připomněl žízní sužovaný výčepní Štěrbina: „Nic z toho se bez pivíčka pořádně žrát nedá.“

A tak království chřadlo. Samotný král, kterému se kvůli žízni nedobře vládlo, nechal vyhlásit do všech koutů světa, že kdo znovu všechny tři bezedné sudy přerazí, aby z nich pivo zase proudem teklo, tomu věnuje půl hospody a pepřenky k tomu.

A skutečně. Do království začali proudit světově uznávaní výčepní, sládci, a dokonce i vinaři. Ale nikdo nedokázal ze sudů vymáčknout ani kapku.

„Hochštapleři! Budižkničemové! Medaile starý vysloužilý rakouský!“ zoufale nadával výčepní Štěrbina opíraje se o svůj výčep. Sám už tisíckrát sudy přerazil, kohouty otočil, ale pokaždé slyšel jen žíznivé prázdno. V nejslabší chvíli pak klekl na kolena a se slzami v očích zařval: „Bože můj! Prosím, vrať nám tekutý chléb, co teď neteče! Udělám všechno, všecičko na celém světě, abychom to naše pivo mohli zase pít. To přísahám natisíckrát, na svůj pivní pupek!“ A skryl tvář do dlaní, aby mohl dál plakat.

„Nedobře ses o pivo staral,“ zaznělo ke Štěrbinovu údivu za výčepem. Štěrbina si utřel oči a spatřil před sebou tři malá pivíčka. Světlé, polotmavé a černé. „Pro samou lásku k jeho hořké chuti jsi zapomněl o něj pečovat,“ pokračovala pivíčka. „A pokud chceš, aby sudy zase celé království nalévaly, vyčistit všechno potrubí musíš, dokud první kohout nezakokrhá. Jinak už nikdy ani kapku neochutnáš! Tak jsme pravila,“ jednohlasně vyslovila tři malá pivíčka, pak si přiťukla a zmizela.

„Vždyť to nemohu stihnout, do svítání zbývá málo času!“ lekl se Štěrbina stále nevěře svým očím. A užuž se chtěl úkolu vzdát, když vtom se mu připomněla žízeň. Tahala ho za jazyk a škrábala v krku tak silně, až se k smrti vyděsil, že by pivíčko už nikdy neochutnal.

Pustil se tedy hned do práce a ta mu šla od ruky, jako by jeho život na vlásku visel. Sanitoval, proplachoval potrubí, rozebíral a čistil výčepní zařízení, a když se slunce nad kopcem začalo chlubit svou pivně zlatavou barvou, měl hotovo a spokojeně podřimoval.

Probudila ho až suchá pachuť v hubě. „Že by se mi to celé jen zdálo?“ přemýšlel nahlas. Avšak naděje, že by se konečně té trýznivé žízně zbavil, za něho vzala půllitr do ruky. Štěrbina se zhluboka nadechl, stiskl první kohout a… „Nezdálo!“ smál se a čepoval, až pěna tekla všude kolem, i po zemi. Všechny tři kohouty kokrhaly! Světlý, polotmavý i černý.