100 nejznámnějších pohádek
pro unavené rodiče:
z celého světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Kolektiv

100 nejznámnějších pohádek pro unavené rodiče: z celého světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1.

Žáby cestovatelky

(Japonsko)

Žily byly v Japonsku dvě žáby. Jedna bydlela na mořské pláži u města Ósaka. Druhá přebývala v křišťálově čistém potoce ve městě Kjóto. Nikdy o sobě neslyšely, jak by také mohly, když každá žila v jiném městě.

Osud tomu však chtěl, že obě najednou dostaly stejný nápad podívat se do světa. Ta, co bydlela v Kjótu, si přála navštívit Ósaku a ta, co byla doma v Ósace, se rozhodla vydat do Kjóta. Toužila vidět palác, ve kterém žil velký Mikado.

A tak se jednoho krásného jarního rána obě vydaly po silnici mezi Kjótem a Ósakou. Každá z opačného konce. Cesta však byla mnohem náročnější, než čekaly. Ani jedna toho totiž o cestování moc nevěděla. A aby toho nebylo málo, v půli jejich cesty stála hora. Tu nešlo obejít, musely ji přeskákat. Zabralo jim to spoustu času a musely mnohokrát skočit, než stanuly na jejím vrcholu. Nakonec to dokázaly, ve stejný okamžik. To bylo překvapení, když každá proti sobě uviděla jinou žábu!

Nejdřív se na sebe jen tak mlčky dívaly. Po chvíli se však daly do řeči. Pátraly, jak se stalo, že se potkaly tak daleko od svých domovů. Bylo pro ně příjemné zjištění, že obě napadlo to samé – poznat svoji zemi. A protože nikam nespěchaly, vlezly si do chladného a vlhkého úkrytu a řekly si, že si před další cestou společně trochu odpočinou.

„Taková škoda, že nejsme vyšší,“ povzdychla si žába z Ósaky. „Odsud bychom měly výborný rozhled. Mohly bychom si obě města prohlédnout a říct si, zda má smysl v cestě pokračovat.“

„To se přece dá snadno zařídit,“ odpověděla kyótská žába. „Stačí, když si jedna vyleze na záda té druhé. Pak uvidí do dálky.“

Ósacké žábě se ten nápad velmi líbil. Okamžitě vyskočila, stoupla si na zadní nožky a opřela se předníma nožkama o ramena své kamarádky. Ta ovšem udělala to samé. A tak, aby nespadly, se o sebe pevně opíraly a zároveň se snažily si stoupnout co nejvýš.

Kyótská žába se natočila směrem k Ósace a ósacká žába ke Kjótu. Ale těm hlupačkám jaksi nedošlo, že své velké oči, stejně jako všechny žáby, mají umístěné vlastně až vzadu na hlavě. A tak, i když budou stát čelem tam, kam mají namířeno, jejich oči budou pořád hledět tam, odkud se vydaly.

„To snad není pravda!“ zvolala ósacká žába. „Kjóto vypadá úplně stejně jako Ósaka. Tak to zcela jistě nestojí za takovou námahu. Půjdu zpátky domů!“

„Kdybych jen tušila, že Ósaka bude úplná kopie Kjóta, nikdy bych se na tak dlouhou cestu nevydala,“ lamentovala kjótská žába. A jak řečnila, pustila se své kamarádky a obě se skutálely do trávy. Pak se zdvořile rozloučily a obě se vydaly zpátky domů. A až do konce svých životů věřily, že Ósaka a Kjóto si jsou podobné jako vejce vejci. A přitom ve skutečnosti se obě města od sebe liší tak jako všechna ostatní.

2.

Chlapec, který kreslil kočky

(Japonsko)

V jedné malé japonské vesnici žil chudý farmář se svou ženou a čtyřmi dětmi. Nejstarší syn byl silný a zdravý a každý den pomáhal na poli – sázet a sklízet rýži. Obě dcery od rána do večera pilně pomáhaly s domácími pracemi a na zahradě. Avšak nejmladší syn, jinak velmi chytrý, moc nevyrostl. Byl drobný a slabý. K práci na farmě se nehodil, a tak se rodiče trápili nad jeho budoucností.

Matka řekla: „Náš mladší syn je velmi chytrý. Možná bychom ho tedy měli dát na studia v našem vesnickém chrámu. Kněz stárne a náš syn by mu mohl pomáhat. Nakonec by se třeba i mohl stát jeho nástupcem.“ Otec s ní souhlasil.

A tak se oba vydali do místního chrámu požádat kněze, zda by se ujal jejich syna. Kněz si přál nejprve s chlapcem promluvit.

Rodiče knězi syna přivedli a ten mu položil několik velmi složitých otázek. Chlapce však nijak nezaskočil, všemu rozuměl a bystře odpovídal. Kněz byl chlapcovými odpověďmi mile překvapen. Souhlasil, že si ho vezme k sobě do učení, avšak musí ho ve všem poslouchat.

Chlapec byl poslušný a mnoho se toho od kněze naučil. Jen jednu věc nedokázal. Sám vypracovat úkoly, které dostal od kněze. Místo toho kreslil kočky. Nemohl si pomoci. Celým svým srdcem si totiž přál být umělcem. A tak chlapec kreslil kočky, velké i malé, tlusté, tenké, vysoké, krátké, roztomilé i divoké. Kreslil je však úplně všude – do svých sešitů, na podlahu, po stěnách, a co hůř – kreslil kočky i na samotné chrámové obrazy.

Starý kněz byl zpočátku rozzlobený a řekl chlapci, že kreslit kočky namísto studia je špatné. Ale pak už byl jen stále smutnější a smutnější, protože chlapec s kreslením, koček nepřestával. A tak jednoho chlapci sdělil, že si musí sbalit své věci a vrátit se domů. Že ho jeho učedník musí ve všem poslouchat. Kněz se s chlapcem rozloučil a dal mu jednu radu:

„V noci si najdi skrýš v malé komnatě. Nezůstávej tam, kde je příliš mnoho místa.“ Pak se kněz odebral do svého pokoje a zavřel za sebou. Chlapec jeho radu nechápal, ale bál se zaklepat na dveře a zeptat se. A tak si do uzlíku sbalil svých pár věcí a vyrazil zpátky domů.

Cestou si však pomyslel: „Když půjdu domů, rodiče se na mne budou zlobit a určitě mě potrestají. Radši se vydám do města a zkusím se tam v chrámu poptat, zda by se jim nehodil pomocník.“ A tak místo domů zamířil do města. Nevěděl, že ve městě chrám zavřeli. Chlapec si procházku do města užíval – pozoroval pole, ptáky a motýly.

Nebylo se tedy čemu divit, že k městským branám dorazil až za tmy, když všichni spali. Proto nebyl nikdo, kdo by mu řekl, že chrám napadla obrovská zlá krysa, která vyhnala všechny kněze a pomocníky. Ani že se už mnoho vojáků marně pokoušelo chrám osvobodit. A tak chlapec směle přistoupil k chrámovým dveřím a zaklepal. Žádnou odpověď neslyšel, zaklepal tedy ještě jednou. Zase se nic nedělo. Vzal tedy sám za kliku a dveře otevřel. Vešel dovnitř a zavolal: „Je tu někdo?“

Žádnou odpověď neslyšel, ale pomyslel si, že kněz snad za chvíli přijde. Všude viděl plno prachu a špíny. Chlapec si byl jistý, že by se pro něj v chrámu našlo dost práce. Po chvíli našel v jedné skříni rýžový papír, pero a inkoust. Netrvalo dlouho a celý papír pokreslil kočkami. Když mu papír došel, začal kreslit na podlahu. A nakonec se pustil i do velkých obrazů, které v chrámu visely. Kreslil a kreslil, dokud nebyly všechny pomalovány kočkami.

Když zaplnil chrám obrázky všech možných druhů koček, které si dokázal představit, pocítil chlapec velkou únavu. Lehl si na zem, aby si odpočinul, když vtom si vzpomněl na slova starého kněze:

„V noci si najdi skrýš v malé komnatě, nezůstávej tam, kde je příliš mnoho místa.“

Hned za vchodem do chrámu uviděl dveře. Otevřel je a vstoupil do malého pokoje. V rohu místnosti stála skříň. Vlezl si do ní i se svým uzlíkem. Zavřel za sebou, lehl si na jednu polici, pod hlavu si dal uzlík a brzy tvrdě spal. Uprostřed noci chlapce probudil hluk, jako by se v chrámu někdo pral. Ozývalo se strašné kvílení, bušení, nárazy a vrčení. Jako by po chrámu někdo běhal tam a zpět. Vykoukl ze svého úkrytu, ale byla příliš velká tma. Nic neviděl a byl tak vyděšený, že raději zase zavřel dveře a zůstal schovaný.

Ráno chlapec vylezl ven ze skříně. Opatrně nahlédl do chrámu. Jaké bylo jeho překvapení! Na chrámové podlaze ležela obrovská šedá krysa. Kdo ji mohl zabít? Pak se chlapec podíval na chrámové obrazy, které předtím pomaloval. Každá kočka, kterou nakreslil, měla kolem úst červený kruh. Pochopil, že jeho kočky přemohly krysu a co znamenala knězova rada: „V noci si najdi skrýš v malé komnatě. Nezůstávej tam, kde je příliš mnoho místa.“

Když se lidé ve městě dozvěděli, že je krysa mrtvá, prohlásili chlapce za hrdinu. Vojáci šli do chrámu, aby mrtvou krysu odtáhli. Kněží ho chtěli přijmout mezi sebe, ale chlapec měl jiné přání. Nestal se chrámovým pomocníkem ani knězem. Místo toho se stal umělcem a jeho obrazy koček se proslavily po celém Japonsku. Až tam pojedete, možná jednu uvidíte. Kočky totiž od té doby střeží japonské chrámy před krysami.

3.

Matčino tajemství

(Chorvatsko)

Žila kdysi dávno mocná a bohatá kněžna. A ta měla jedinou dceru, Květuši. Manžela již dávno ztratila v boji. Po jeho smrti spravedlivě a moudře vládla svým poddaným. Dcera ji milovala. Proto ji velmi trápilo, že matka je čím dál smutnější. Matka však Květuši nechtěla prozradit, proč se tak trápí. Dívka tušila, že matku tíží nějaké tajemství. Umínila si proto, že ho musí vypátrat.

Přišel prosinec. Kněžna se jako každý rok rozloučila s Květuší a odjela na celý měsíc pryč, neznámo kam. Právě z těchto cest se její matka vracela ještě sklíčenější. Pokaždé přijížděla o půlnoci a hned spěchala do komnaty, jejíž černé dveře byly stále zamčené. Klíč od nich nosila matka stále na krku. Co je v té komnatě, nikdo ze zámku netušil. Ráno pak bývala kněžna na smrt bledá a uplakaná. Květuše byla pevně rozhodnutá mamince pomoct.

A tak, ihned po matčině odjezdu, začala zkoušet všechny klíče, které našla. Žádným však nebylo možné dveře otevřít.

Za několik dní se před zámkem objevila stařenka, která prodávala klíče. Květuši napadlo, že by se snad některý z těch klíčů mohl hodit k černým dveřím.

„Co chcete za ty klíče, babičko?“ zeptala se.

„Tvé krásné vlasy, mé dítě.“

Květuši bylo líto zbavit se svých krásných dlouhých zlatých vlasů.

„Mezi těmi klíči je jeden, který přináší štěstí a spokojenost,“ řekla stařenka. „A to má přece větší cenu než vlasy. Ty zase narostou.“

„A který z nich to je?“

„Však jej najdeš, milé dítě.“

Květuše si tedy ustřihla vlasy a dala je stařence. Dostala za ně klíče. Aby služebnictvo nepoznalo, že je ostříhaná, ovázala si hlavu šátkem a vymluvila se, že ji bolí hlava. Až posledním klíčem ty černé dveře konečně odemkla.

Za dveřmi se objevila malá komnata. Nic v ní nebylo, jen drsná kamenná podlaha a okno se závěsem. Dívka počkala na den, kdy se měla matka vrátit. Večer potají vklouzla do komnaty, zamkla dveře a schovala se za závěs. Vešla kněžna. Černě oděná, uplakaná, ruce sepnuté, rovnou padla na kolena, na tu drsnou kamennou podlahu, a začala se modlit. Květuše vyběhla z úkrytu a s pláčem běžela k matce.

„Mamičko, mamičko, proč se tak trápíš?“

Kněžna se vzchopila, utřela si slzy, objala dceru a zvolala:

„Jdi pryč, dítě, nevyrušuj mě, prosím. Provedla jsem něco velmi zlého a musím prosit za odpuštění.“

„Nezlob se, mamičko. Bez tebe však odtud nepůjdu. Ty jsi tak dobrá, tak šlechetná. Není možné, aby ses dopustila něčeho zlého.“

Květuše tak dlouho naléhala, až jí kněžna svěřila své tajemství:

„Jak víš, mám bratra, knížete ve vzdálené zemi. Měli jsme se velmi rádi. Před mnoha lety mého bratra očarovala zlá čarodějnice Divuše a svedla ho k zlému skutku. Bratr za něj měl být popraven. Divuše slíbila, že ho zachrání. Avšak pod podmínkou, že se také stanu zlou čarodějnicí a s bratrem se už neuvidím. A tak se také stalo. Bratr byl osvobozen a stal se knížetem. Já smím po celý rok žít jako člověk a konat dobré skutky. Avšak v prosinci se změním v ohyzdnou čarodějnici a musím škodit lidem. Když se pak vrátím ve své lidské podobě domů, prosím za odpuštění. Teď znáš moje tajemství, Květuše. Pověz mi, budeš i nadále milovat matku, zlou čarodějnici?“

Květuše ji objala, vroucně líbala a prohlásila:

„Mamičko drahá, ještě raději tě mám. Vždyť ty ses obětovala za vlastního bratra.“ Vtom se jí svezl z hlavy šátek.

„Kdepak máš, Květuše, své krásné vlasy?“ ustrnula kněžna. Dívka matce řekla, že vlasy dala neznámé stařence za klíč k této komnatě.

„Ach, to byla jistě dobrá kouzelnice Mira,“ povzdychla si kněžna.

„Mamičko, a co kdybys Miru poprosila, aby tě zbavila zlého prokletí?“ zeptala se Květuše.

„Mira je velmi mocná kouzelnice a z toho, že ti přinesla klíč, soudím, že mě lituje. A že by mi snad chtěla přispět svou pomocí. Já však s dobrou kouzelnicí nikdy nesmím promluvit.“

„Tedy s ní promluvím sama,“ nabídla se Květuše. „Jenom mi pověz, kde ji najdu.“

Matka jí nejprve nechtěla cestu prozradit, ale nakonec dceři podlehla. Dívka políbila matku a vypravila se za Mirou. Našla ji v chaloupce postavené v lesním údolí.

„Zdravím tě, Květuše,“ pravila Mira přívětivě. „Buď vítána. Proč ke mně přicházíš?“

„Dobrá Miro, pomoz mi zbavit moji mamičku čarodějné moci,“ prosila Květuše.

„Pomohu. Jsi však ochotná obětovat se za matku?“ zeptala se.

„Mileráda se obětuji,“ řekla odhodlaně. „Jen když mamička nebude již zlou čarodějnicí.“

„Dobrá. Tady jsou tvoje vlasy. Z nich upleteš provaz. Až bude hotový, odevzdáš ho matce. Ať si ho kněžna vezme s sebou, až půjde zase mezi čarodějnice. Tím provazem nechť spoutá nejstarší čarodějnici, a tak se zbaví kouzla. Teď se dej do práce.“

Květuše začala pomalu splétat z vlasů provaz. Avšak běda! Vlasy pálily jako oheň. Prsty a dlaně byly hned plné puchýřů. Přece však v práci neustávala. Bolest byla čím dál horší. Konečně byl poslední vlas zapleten. Dívka omdlela.

Když se probudila, byla v matčině paláci. Mamička ji objímala, v slzách se usmívala a štěstím vzlykala: „Moje drahá, dobrá Květuše.“

Nato se k ní sklonila stařenka, kouzelnice Mira, a řekla:

„Květuše, vysvobodila jsi matku. Celý rok jsi spala v mé chaloupce. Já jsem poslala tvé matce provaz z tvých vlasů. Nejstarší čarodějnice jím byla spoutána. Tvoje matka už není čarodějnicí. Podívej, tady je ten provaz,“ zatřásla jím, vlasy se rozlétly a rázem přirostly Květuši k hlavě.

Štěstí a spokojenost zavládly v knížecím zámku. Dobrá kouzelnice Mira u nich byla častým hostem a Květuše si ji velmi zamilovala. Komnatu s černými dveřmi proměnili v útulný pokoj. A kněžna byla pyšná na svou obětavou a hodnou dceru.

4.

Snílek

(Česko)

Žil byl jednou jeden mládenec Jeník, který rád spal a snil. Jednou se mu ve snu zjevila krásná bytost.

„Kdo jste?“ vykřikl Jeník.

„Jsem Luna, ochránkyně snů,“ odpověděla. „Jako největšího snílka jsem si tě vybrala, abys naučil snít i jednu smutnou dívku.“

V okamžiku se ocitli před jakýmsi stavením.

„Tady žije sedlákova dcera Baruška, která ještě nikdy nepoznala, co znamená snít. Nauč ji to a budeš odměněn.“ Jakmile to dořekla, zmizela.

Jeník zabouchal na vrata a požádal, aby ho vzali do služby. Pracoval a ve volných chvílích učil Barušku snít. Ukazoval jí třeba, jak si představovat daleké země a města.

Vtom se ze svého snu probudil. Po vzácné paní ani stavení nebylo nikde ani památky, ale Jeník věděl, že musí jít a najít skutečnou Barušku. Přišel do nejbližší vesnice. Byla to stejná, kde sloužil ve snu, ale nikoho ani jeho nikdo nepoznával. Došel k sedlákovu stavení. Zabouchal na dveře a otevřela mu uplakaná selka.

„Co se vám stalo?“ zeptal se jí Jeník.

„Naše dcerka Baruška už rok spí a nikdo ji nemůže vzbudit.“

„Pusťte mě k ní, zkusím ji uzdravit.“

„Proč ne?“ povzdychla si selka.

Jeník přistoupil k Barušce a zašeptal jí do ucha:

„Vzbuď se, má milá. Je čas přestat snít. Ty jsi má odměna.“ Rázem otevřela oči, a když ho uviděla, radostně Jeníka objala. Znala ho ze svých snů, kam jí ho přivedla Luna.

Pak byla velká svatba. Jeník s Baruškou byli šťastní a oba věděli, že život bez snů je smutný, ale mnohem šťastnější a veselejší je, když si za svými sny dokážeme jít a splnit si je.

5.

Vrabeček s rozstřiženým jazýčkem

(Japonsko)

Kdysi dávno žil jeden starý muž a stará žena. Starý muž měl velmi dobré srdce a na svět se celý den usmíval. Stalo se, že si ochočil vrabečka. S nesmírnou láskou a něhou o něj pečoval, krmil ho a dával mu pít. Vrabeček mu na oplátku zpíval a těšil ho svojí přítomností. A muž se radoval, že má malého přítele a není tak sám.

Naproti tomu jeho žena byla velmi zlá, nepřála nikomu nic dobrého a byla samý jed a zášť. Muži jeho malého kamaráda záviděla. Jednoho dne se muž někde opozdil s prací. Žena si v misce připravovala rýžový škrob na prádlo.

Vrabeček to netušil, měl hlad a celou misku s rýží sezobal. Žena se velmi rozlítila a vrabečkovi za trest rozstřihla jazýček, aby už si nikdy nezamlsal a muži nezazpíval. Otevřela okno a vrabeček uletěl.

Když se muž vrátil domů a zjistil, že je vrabeček pryč, zeptal se své ženy, co se s ním stalo. Žena mu pověděla, jak se vše přihodilo, že jí vrabeček ukradl rýži na škrob, a proto mu za trest rozstřihla jazýček a on uletěl.

Ta krutá zpráva starého muže hluboce ranila. Bědoval: „Ach, ach! Kde jen může být, můj malý ptáček? Chudinka! To nebožátko s rozstřiženým jazýčkem! Kam se jen poděl?“ A vydal se do dalekého světa hledat svého přítele. Cestou stále volal:

„Pane Vrabečku! Pane Vrabečku! Kde jste?“

Jednoho dne kdesi na úpatí vysoké hory svého ptáčka konečně našel. To bylo radosti! Oba byli nesmírně šťastní, že se ve zdraví opět shledali. Vrabeček muže pozval k sobě domů a představil ho své ženě a dětem. Bohatě ho pohostil, připravil mu vybrané pochoutky a potěšil ho svým libým zpěvem.

„Prosím odpusť nám to skromné pohoštění,“ řekl Vrabeček. „Pokud nepohrdneš, jsi v našem chudém příbytku vřele vítán.“

„To je od vás tak milé!“ odpověděl na to muž a ještě dlouhý čas zůstal Vrabečkovým hostem. Ten se o něj staral vskutku královsky.

Nakonec se jednoho dne muž rozhodl vrátit domů. Vrabeček mu jako dárek na rozloučenou dal vybrat ze dvou proutěných košíků – jednoho těžkého a druhého lehkého. Muž hezky poděkoval a vybral si ten lehký s vysvětlením, že ve svém věku už toho tolik nepotřebuje a ani nemá dost sil nést něco těžkého. Po dlouhém loučení, došlo i na slzy, se vydal na cestu. Doma našel svoji ženu velmi rozzlobenou. Křičela a spílala mu: „Kde jsi jen byl tak dlouho, ty budižkničemu?“

„Jen si představ,“ odpověděl, „byl jsem na návštěvě u Vrabečkových; a když jsem se loučil, dali mi na památku tenhle proutěný košík.“ Pak ho otevřel, aby se podíval, co je uvnitř. A věřte nebo ne, byl plný zlata, stříbra a drahokamů. Když to uviděla jeho žena, která byla stejně tak lakomá jako zlá, hned obrátila a samou radostí div nepraskla.

„Také půjdu k Vrabečkovým,“ pronesla. „A dostanu hezký dárek.“ Požádala muže, aby jí poradil, jak se k nim dostane, a vydala se na cestu. Nakonec se s Vrabečkem s rozstřiženým jazýčkem shledala a začala křičet:

„To mám ale radost, že vás potkávám, pane Vrabečku! Tolik jsem se těšila na shledání s vámi!“ Lísala se a moc se snažila si Vrabečka usmířit a získat si ho medovými řečmi.

Ptáčkovi nezbývalo nic jiného než ženu pozvat k sobě domů. Nijak ji však nepohostil a ani se nezmínil o dárku na památku. Ale žena se jen tak nenechala odbýt. Zeptala se, zda by nemohla dostat něco, co by jí její návštěvu připomínalo. A tak Vrabečkovi nezbylo než jí nabídnout dva košíky, stejně jako jejímu muži. Lakomá stařena si však vybrala a domů odnesla ten těžký. Když ho pak otevřela, vyskočilo ven celé hejno trápení v podobě odporných skřetů a hrůzostrašných démonů – vrhli se na ni a začali ji trápit a mučit. Celá vyděšená se jim bránila a chtěla utéct, ale nebylo úniku. Popadli ji a odnesli neznámo kam.

Starý muž si doma pak adoptoval syna, jeho rodina rostla a bohatla. To byl ale šťastný starý muž!

6.

Pohádka o stříbrném jeřábu

(Japonsko)

T omeo zůstal sám se svojí matkou, když se sotva stal mužem. Že byl skromný a pracovitý, dokázal se postarat o malé hospodářství, které jim otec zanechal. Od rána do večera tvrdě pracoval, aby je uživil.

Při práci mu byli jedinými společníky bílí jeřábi. Jsou to ptáci podobní našim čápům. Mají však zlatě žluté zobáky a krásně rudé chocholaté čepičky na štíhlých hlavách. Zdálo se, že mladému rolníkovi důvěřují, nebáli se ho. Dokonce mu pomáhali. Hlídali, aby mu hmyz, myši ani nikdo jiný neničil úrodu. Tomeo si jeřáby oblíbil a rád pozoroval, jak ladně krouží na obloze.

Jednou zase obdělával svá malá políčka, když ve vysoké trávě uslyšel slabý ptačí nářek. Po chvíli pátrání v trávě objevil krásného sněhobílého jeřába. Byl zraněný, kdosi mu probodnul krk šípem. Tomeo jeřába nejprve pohladil a snažil se ho utišit. Pak mu velmi opatrně vyndal šíp z krku. Ránu jemně omyl čistou chladnou vodou a ovázal svým šátkem. Když si jeřáb trochu odpočinul, roztáhl křídla a podíval se Tomeovi do očí. S díky se vznesl do oblak a zmizel v dáli. Ve třpytu slunce se jeho peří stříbřitě lesklo.

Po nějakém čase, když se jako obvykle po dlouhém dni plném práce vrátil domů, ho matka přivítala ve společnosti neznámé dívky. Dívka byla velmi krásná. Tomeovi se zdálo, že její oči už někde viděl. Byla pěkně oblečená, jistě byla z bohaté rodiny, možná i šlechtické. Navíc mladík byl po celodenní práci na poli dost špinavý a neupravený. Dívka ho přesto pozdravila velmi uctivě. Svým jemným a milým chováním uvedla Tomea do rozpaků. A ještě více byl překvapen, když mu jeho matka na vysvětlenou řekla:

„Tato mladá dívka o tobě slyšela, jak si pilný a laskavý člověk a s jakou láskou se o mne staráš. Proto by se ráda stala tvojí ženou, pokud si to budeš také přát. Myslím, že je na čase, aby ses oženil.“

Mladík byl tím návrhem zaskočený, ale dívka se mu také líbila, a proto souhlasil.

Dívka s nimi už zůstala. Byla velmi tichá, skromná a pracovitá. Bez obtíží se přizpůsobila tvrdému životu na chudém hospodářství.

Přišlo velmi suché léto a zničilo celou úrodu. V těch krajích byly dlouhé a kruté zimy. Bylo jasné, že pokud se nestane nějaký zázrak, můžou zemřít hlady. Jednoho dne řekla Tomeovi jeho mladá žena:

„Dovedu tkát jemný brokát s červenými vzory, tak krásný, že ho nikdo v této zemi neviděl. Prodáš ho a budeme mít po starostech. Postav mi vedle domu malý přístěnek, kde budou moct tkát. Ale pod jedinou podmínkou: nikdo mne při práci nesmí vidět.“

Další den přinesla dívka Tomeovi roli nejkrásnější látky, jakou kdy viděl. Dívka pravila:

„Blíží se slavnosti Nového roku. Běž ke knížeti a látku mu prodej za co nejvyšší cenu.“

Tomeo celý zmatený látku vzal a poslechl. Kníže byl z látky vskutku nadšený a dal mu za ni štědrou odměnu.

Bída a hlad byly z Tomeova domova pryč. Tomeo si zvykl na pohodlný a zahálčivý život, peněz ubývalo. Proto měl velkou radost, když se kníže dal slyšet, že i šógun ze sídelního města si přeje koupit tu krásnou látku.

Jeho žena si povzdechla, že neví, zda bude moci tolik látky ještě utkat, že se ale pokusí. Její slova zněla Tomeovi podivně, a proto se tajně přikradl k oknu přístavku, kde pracovala, a zvědavě nahlédl dovnitř. Uvnitř však nespatřil svoji ženu, ale jeřába, který si zlatým zobákem vyškubával svá poslední pera a tkal z nich látku.

V tu chvíli Tomea něco pošimralo v nose, kýchl a prozradil se. Když jej jeřáb spatřil, promluvil lidským hlasem:

„Jsem jeřáb, kterému jsi onehdy zachránil život. Z vděku jsem tě vyhledala a chtěla pomoci tobě a tvé matce. Ale nesměl jsi mě takto spatřit. Porušil jsi svůj slib. Proto tě teď musím opustit a už mě nikdy nespatříš.“

Do Tomeovy domácnosti se zase vrátila nouze. Musel opět tvrdě pracovat. Jen ti jeřábi se už nikdy neukázali.

7.

Jak Měsíc zkrásněl

(Čína)

Měsíc se pyšní krásně kulatým obličejem, jehož měkký a jemný svit těší lidi na celém světě. Kdysi dávno však nebyl Měsíc tak krásný. Jeho tvář shlížela dolů k zemi tak temně a ponuře, že se na něj nikdo nechtěl ani na okamžik podívat. Měsíc z toho byl velmi smutný. A pak před šesti tisíci lety se za jedinou noc tvář Měsíce náhle proměnila.

Stalo se to tahle:

Měsíc si jednou květinám a hvězdám stěžoval na svůj trpký úděl. Květiny a hvězdy byly totiž jediné, které se mu dokázaly dívat do tváře.

Řekl: „Nejsem rád Měsícem. Kéž bych byl jako vy hvězda nebo květina! Být hvězdou, třeba i tou nejmenší, nějaký velký generál by se o mě jistě zajímal. Ale běda! Jsem jen Měsíc a nikdo mě nemá rád. Nebo kdybych jen tak mohl být květinou a kvést v zahradě, kam přicházejí krásné ženy. Vpletly by si mě do vlasů a chválily mou vůni a krásu. Nebo růst v divočině, kde by mě lidé nemohli vidět. Ptáci by ke mně jistě létali a zpívali by mi sladké písně. Ale já jsem jen Měsíc a nikdo si mě neváží.“

Hvězdy mu odpověděly: „Nemůžeme ti nijak pomoci. Také nemůžeme nikam odejít. Plníme svou povinnost, pracujeme celý den – třpytíme se v temné noci, abychom zkrášlily oblohu.“

Květiny se sladce usmály a odvětily: „Nevíme, jak bychom ti mohly pomoci. Žijeme stále na jednom místě – v zahradě u nejkrásnější dívky na světě. Má soucit s každým, kdo se trápí. Řekneme jí o tobě. Máme ji moc rády a ona miluje nás. Jmenuje se Hebký vánek.“

Měsíc se dál velmi trápil. A tak se jednou v noci šel na Hebký vánek podívat. Jakmile dívku spatřil, ihned se do ní zamiloval.

Řekl jí: „Máš tak krásnou a líbeznou tvář. Kéž by můj obličej byl jako tvůj. Tvé pohyby jsou tak jemné a plné milosti. Řekni mi, jak to, že jsi tak krásná?“

„Celý život jsem žila v blízkosti jemných a šťastných lidí. Věřím, že oni mne učinili krásnou a dobrou,“ odpověděla dívka Hebký vánek.

A tak Měsíc dívku navštěvoval každou noc, aby ji mohl vidět. Zaklepal jí na okno a ona je otevřela. Když viděl její něhu a krásu, byl do ní stále zamilovanější a přál si, aby s ní mohl trávit více a více času. Říkal jí: „Pojď se mnou a budeme spolu žít jako jeden – budeme dokonalí. Vím, že i ti nejzlejší lidé se do tebe zamilují, jen tě spatří.“

Jednoho dne dívka Hebký vánek řekla své matce: „Přeji si odejít za Měsícem a žít s ním. Dáš mi k tomu svolení?“

Matka její otázku nebrala vážně, a tak jí ani neodpověděla. Nato dívka svým přátelům oznámila, že se stane měsíční nevěstou.

Za pár dní byla pryč. Matka ji všude hledala, ale marně. Až jí jeden z přátel Hebkého vánku řekl: „Odešla s Měsícem. Velmi si přál, aby s ním žila.“

Uplynul rok a Hebký vánek, jemná a krásná pozemská dívka, se stále ještě nevrátila. A lidé říkali: „Hebký vánek je navždy pryč. Odešla k Měsíci.“

Tvář Měsíce je od té doby velmi krásná. Vypadá šťastně a jeho svit je jasný. Na celý svět vyzařuje měkké a jemné světlo. Má podobu Hebkého vánku, kdysi nejkrásnější panny na Zemi.

8.

Dívka pták

(Srbsko)

Byl jednou jeden král a ten měl jediného syna. Když syn dospěl, poslal ho král do světa, aby si tam našel nevěstu. Princ putoval širým světem, ale nevěstu nikde nenašel. Už byl z toho putování zoufalý a myslel na smrt. Chtěl vylézt na skálu a skočit z ní dolů. Už se na ni vyšplhal a chystal se vrhnout dolů, když vtom uslyšel něčí hlas:

„Nedělej to, člověče, pro všechno na světě, co ti je ještě drahé!“

Princ se zarazil, ale nikoho neviděl. Zeptal se proto:

„Kdo jsi, ty, který se mnou mluvíš? Pojď se mi ukázat, ať ti mohu povědět o svém zármutku, který mě nutí vzít si život.“

Nato se před ním zjevil stařec s šedivými vlasy a vousy a řekl mu:

„Vím, co tě potkalo, ale poslouchej moji radu. Vidíš tamhletu vysokou horu?“ A ukázal na ni.

„Vidím,“ přitakal princ.

„A vidíš tamty vysoké mramorové sloupy?“

„Ano.“

„Nu dobrá,“ řekl stařec. „Na té hoře je baba se zlatými vlasy. Sedí tam ve dne v noci na jednom místě a drží na klíně ptáčka. Kdo toho ptáčka získá, stane se nejšťastnějším člověkem na celém světě. Ale dávej dobrý pozor! Musíš tu babu, jestli to dokážeš, popadnout za vlasy dřív, než tě spatří. Jestli tě ona uvidí první, rázem na místě zkameníš. Už takhle zkameněla spousta mládenců. To oni se proměnili v ty mramorové sloupy.“

Když to princ vyslechl, pomyslel si: Mně je všechno jedno. Půjdu tam. A vydal se na tu vysokou horu. Když už měl stařenu na dosah, opatrně se k ní přikradl. Naštěstí seděla baba proti slunci, a tak nic neviděla. Pomalu k ní natáhl ruku a popadl ji za vlasy. Babice vykřikla tak silně, až se celá hora otřásla. Avšak princ svíral její vlasy pevně a nepustil. Tu se stařena otočila a zeptala se:

„Co si přeješ?“

„Abys mi dala ptáčka, co ho držíš na klíně, a abys vrátila život všem těmhle mládencům,“ odpověděl princ.

Nato k němu baba přistoupila a ptáčka mu dala. Potom vypustila z úst modravý obláček, foukla ho k těm zkamenělým chlapcům a všichni naráz ožili.

Sotva princ dostal ptáčka do rukou, začal ho něžně líbat. A když ho zlíbal, proměnil se ptáček v nejkrásnější dívku. Byla to dívka, kterou stařena kdysi začarovala a proměnila v ptáčka, a na něhož lákala mládence k sobě. Jakmile princ dívku spatřil, zamiloval se do ní a odvedl si ji domů.

Dívka mu dala kouzelnou hůl a řekla, že cokoli té holi poručí, to také vykoná. A namouduši, princ nejprve uhodil holí do kamene, a hned se z něho vysypala kupa zlaťáků. Nabrali si jich, kolik potřebovali na cestu, a šli dál, až přišli k veliké řece. Nikde nebyl žádný most ani loďka, a tak se neměli jak dostat na druhý břeh. Princ se holí dotkl vody a ta se rozestoupila, aby mohli přejít. Později je napadla vlčí smečka. Vlci je chtěli roztrhat. Jakmile se však nějaký přiblížil, princ se ho praštil holí. Sotva vlka uhodil, ten se proměnil v mravence.

Po dlouhém putování nakonec šťastně dorazili domů a měli velkou svatbu. A žili šťastně až do smrti.

9.

Jak si zloděj sám vybral trest

(Indie)

Šel jednou po tržišti zloděj a přemýšlel, co by kde ukradl. Zboží bylo všude dost – jako by se tu sešly všechny dary Indie, veliké a bohaté země. Na zemi, na stáncích, v koších, v pytlích i jen tak na hromadách, všude bylo tolik lákavých věcí, až našeho zloděje začaly svrbět prsty a natahoval se po zboží – jen brát!

Ale každý kousek, každou švestičku, papričku i koláček střežily bedlivé oči obchodníků. Moc dobře věděli, že se tu potulují všelijací pobertové a koukají, kde by mohli co ukrást.

A tak zloděj chodí, chodí a hledá prodavače, který by aspoň na chviličku zapomněl dávat pozor. Až na jednoho přišel. Kupec se zapovídal se sousedem a najednou tu máš! Zmizel mu veliký koš nádherné cibule, jako by se do země propadl.

Naštěstí měl prodavač dobrý zrak. Ještě se mu podařilo zahlédnout svůj koš, jak mizí v davu lidí.

„Chyťte zloděje, chyťte ho!“ zakřičel zděšeně, vyskočil a rozběhl se ho pronásledovat.

Zloděj vzal nohy na ramena, koš z ruky nepustil, ale kličkoval mezi stánky, přeskakoval nastavené nohy i hromady zboží a hledal, jak rychle zmizet z tržiště a ztratit se někde v bočních uličkách. Daleko však neutekl. Lidé se kolem něj sběhli a koš mu vytrhli z náruče.

„My ti dáme, okrádat poctivé obchodníky! Před soud s ním, před soud! Ať ho potrestají!“ volali všichni a vlekli ho před soudce.

Okradený prodavač předstoupil a žaloval:

„Pane, jsem chudý hokynář a těžce živím svých pět dětí tím, co vydělám ve svém obchůdku. Tento muž mi vzal koš cibule. Jen jsem se na chviličku otočil a už jej sebral a utíkal s ním pryč. Kdyby se mi ho nepodařilo chytit, utrpěl bych velikou škodu. Prosím, abys přísně potrestal člověka, který chce žít z cizí práce. Ale zloděj nenechal kupce ani domluvit. Byl to všemi mastmi mazaný chlapík a chtěl si soudce naklonit. Padl před ním na kolena, líbal okraj jeho šatu a ujišťoval ho, že už do nejdelší smrti krást nechce a nebude.

Starý soudce byl však zkušený a měl dobrou paměť. Vzpomněl si, že tohoto darebáka už jednou chytili. A tak si umínil, že jej vytrestá, jak se patří. Řekl:

„Měl bych tě zavřít do vězení. Ale tam bys jen lenošil a zbytečně jedl chleba. Propustit tě však také nemůžu. Nicméně abys věděl, že nemám zlé srdce, dám ti na vybranou ze tří trestů: buď dostaneš sto ran holí, nebo zaplatíš sto stříbrných rupií, anebo sníš sto cibulí. Rozhodni se, jak chceš.“

„Tisíceré díky, vznešený pane,“ děkoval zloděj a zase se klaněl, až čelem bouchal o zem. Přitom se však v duchu vesele smál. „To se ví, že budu jíst cibule,“ myslil si. „Cožpak je tohle nějaký trest? Sto cibulí sním, ani nebudu vědět jak, ještě si na nich pochutnám. Kdepak platit sto rupií nebo si nechat namlátit!“

Nahlas pak řekl:

„Já tedy, když dovolíš, vezmu sto cibulí a sním je.“

Obchodník se však lekl, přistoupil k soudci a pravil:

„Jsi jistě moudrý soudce, pane! Ale sní-li zloděj sto cibulí, jak k tomu přijdu já? Budu mít větší škodu, než kdyby mi zmizel i s košíkem. Mé děti budou dnes hladovět, protože přijdu domů bez výdělku.“

„Nic se neboj,“ pošeptal mu soudce. „Nepřijdeš o nic. Však uvidíš.“

Nato řekl zloději:

„Nuže, co sis vybral, to máš mít! Odveďte ho doprostřed tržiště a tam přede všemi lidmi rozsudek vyhlaste a vykonejte!“ obrátil se ke stráži.

Popadli tedy provinilce a vedli ho na tržiště. Ze všech stran se sbíhali zvědavci a koukali, co bude dál. Zloděj se usmíval, sedl si na zem vedle koše, vzal jednu cibuli, oloupal ji a snědl ji, jen se olizoval. A hned si bral druhou, ale tu už kousal s menší chutí. Z očí se mu řinuly slzy, že ani neviděl, a začal si po hmatu vybírat z košíku další cibuli, co nejmenší. V ústech se mu dělala pěna a v krku i žaludku jako by se mu tisíc šídel prohánělo. Už mu bylo jasné, že si vybral špatný trest.

„Ale co,“ pomyslil si, „budu prosit a naříkat, třeba mi ty další cibule odpustí.“

A začal žadonit:

„Mějte slitování, už nemůžu, nedostanu do sebe ani jednu cibuli. Pusťte mě!“

Ale velitel stráže odpověděl:

„Sám sis trest vybral. Ale když se ti už do cibule nechce, máš ještě dva tresty na vybranou. Nemůžeme tě dřív propustit, dokud si jeden zplna neodpykáš.“

„Tak si tedy raději nechám zmrskat záda. Sto ran přece lehce vydržím a penízky ušetřím. Cibuli už nechci do smrti smrťoucí ani vidět!“ řekl si zloděj a honem si svlékal košili a nastavoval záda ranám, jen aby už nemusel jíst žádnou cibuli.

A už ho začali mrskat bičem přes záda. První ránu snesl, ani nemukl. „To je toho!“ myslel si. Podruhé ráně však jen sykl a při desáté ráně už křičel, co mu hrdlo stačilo:

„Dost, dost, přestaňte, už to nevydržím! Radši dám sto rupií a zaplatím i cibule, které jsem snědl, jen mě už nechte být!“

Přidali mu tedy ještě jednu navíc a přestali ho mrskat. Zloděj se dvakrát nerozmýšlel. Vytáhl váček s penězi, vysázel sto rupií a ještě přidal za to, co snědl. Velitel stráže mu pak pravil: