Máme na víc

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Nádoba, Danuše Nerudová

Máme na víc – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Danuše Nerudová, Jiří Nádoba, 2021

Foreword © Petr Pithart, 2021

Cover Photo © David Turecký, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-562-3

ISBN e-knihy 978-80-7601-569-2 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-7601-570-8 (1. zveřejnění, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-7601-555-5 (1. zveřejnění, 2021)

Poděkování místo úvodu

S nápadem na tuto knihu přišel Filip Outrata, redaktor nakladatelství Vyšehrad. Patří mu za to dík, stejně jako za vytrvalost a trpělivost, kterou v různých fázích vzniku projevoval vrchovatou měrou.

Kniha vznikala na jaře a v létě 2021. Z pohledu toho, kdo kladl otázky, patří dík Danuši Nerudové za kuráž a otevřenost, s jakou v předstihu přistoupila ke své možné účasti v příští prezidentské volbě. V době, kdy jsme rozhovor vedli, sice ještě nebyla ke kandidatuře stoprocentně rozhodnuta, zároveň ale dávala opakovaně veřejně najevo, že ji post hlavy státu zajímá a proč tomu tak je. Odtud také titul knihy Máme na víc, vztahující se k rozdílu mezi tím, kam Česko po třech dekádách svobody dospělo a jaký je podle Danuše Nerudové jeho potenciál. Načasování rozhovoru otevřelo možnost nahlédnout do jejího světa v období, kdy dokončovala svůj mandát rektorky na Mendelově univerzitě a kdy ještě nebyla ostrým prezidentským kandidátem – zároveň ale už k možné účasti v nejdůležitějším volebním klání měla přiznaně nakročeno. Šlo o neopakovatelnou dobu a tazatel dodatečně děkuje za možnost ji využít.

Velký dík patří Ivanu Lamperovi, spoluzakladateli týdeníku Respekt a jeho dlouholetému editorovi, za podnětné postřehy k první verzi textu. Zvláštní poděkování si zaslouží též tvůrci softwaru Google Meet, který se ukázal jako vděčný nástroj, jak s rozhovorem začít i v době pandemie a jak v době izolace přemostit vzdálenost mezi Prahou a Brnem.

Hlavní poděkování ovšem jako vždy patří rodinám, za výdrž, podporu a shovívavost při hektickém prázdninovém dokončování knihy.

Jiří Nádoba, srpen 2021

Nejlíp obyčejnou holku!

Proč obyčejnou? Protože ta prožila dětství a mládí, jak se patří. Taky na venkově. Protože vyrůstala ve zdravé rodině, v níž byla normální máma, fungoval řádný táta a byly dvě ségry a brácha. Tedy jsou. Byl tam dědeček a babička na Vysočině.

Skoro nic z toho nebylo a není samozřejmé u našich popřevratových prezidentů. Spíš naopak. Všichni byli originálové, ale někdy až moc. Zápasící s komplexy, věda nevěda. Zkrátka mimo normu. Nebudeme se však pouštět do psychoanalýzy pánů Václavů a pana Miloše, že. Nemáme na to diplom, ani drzost. To však nemůžeme zapřít, že tihle prezidenti byli spíše než obyčejní kluci městští mamánkové, se silnou matinkou a jaksi slabším tatínkem. A ta že pak byla ne vždy srozumitelným motorem jejich celoživotní ctižádosti…, dost! Řekl jsem žádná psychoanalýza!

Omlouvám se všem, vlastně jsem chtěl přece jen říct, že bych si strašně přál mít v čele státu konečně někoho úplně normálního! Kdo vyrůstal jako obyčejný kluk nebo obyčejná holka. Chraň bože, nesrovnávám ty tři, takový Václav Havel, to je jednou za desítky let… Přál bych si už konečně někoho normálního, přitom ve svém oboru skvělého! Někoho, koho nedohání a nepohání komplexy z dětství, zásluhy či hanby z dob okupace, někoho, kdo nebyl v té straně, kdo se nesetkal s StB, koho vůbec nezajímají psychologové, ani pátrači v archivech svazků. Kdo má v pořádku tituly i majetek. Zkrátka svědomí. Kdo se tím pádem nemá koho bát, komu mstít. Kdo má čisté ruce. Kdo nemůže být pro svou minulost nikým vydírán.

Sám učitel z učitelské rodiny přál bych si akademika. Ale probůh, ne toho z pyšné apolitické věže, ale takového, který si už osahal politiku se vším všudy v první linii. Třeba v čele nějaké nejvyšší rady, složené ze špičkových ekonomických expertů. Radící vládě. Kdo ale zůstal mimo politiku. Aby se nezapletl a mohl na ni účinněji působit. Který skoro celou tu naši politickou čeládku zblízka zná, který se s ní stokrát přel – a zatím ve sporech o únosné a spravedlivé důchody spíše nevyhrával. Pro koho je ale dílčí porážka, neúspěch podnětem, otevírají nový prostor svobody, poučení a inspirace k dalšímu úsilí.

Také by bylo skvělé, kdyby ten někdo se už osvědčil – totiž tím, že už byl do nějaké parádní, ale ne politické funkce zvolen. Třeba rektorem! Jako Jan Hus! Takového nevolí za lacinou cibuli či za zmrzlinu. Takový musí v něčem úspěšně bádat doma i ve světě a musí umět dávat školu a lidi dohromady. Tedy musí mít autoritu u starých i u mladých. Mohl by být i entomolog, který má na zeměkouli na starost tři brouky, ale lepší by bylo, aby bádal v něčem, co se týká nás všech! Takových věcí není mnoho. Ale třeba daně a důchody a školství, to jsou zatraceně společné věci. A zrovna na nich se ne a nemůžeme dosud shodnout.

V mé tolik skvělé vlasti trpím její centralizací, až do tkáně země vrostlou – moje milovaná Praha sežere skoro všechno a venkov, nemluvě o pohraničí, ostrouhá. Co tedy kdyby to byl někdo z Brna? Hlavního města země pro změnu moravské! Tedy Brňák? Přál bych si ale, aby ten Brňák byl doma všude ve světě, uměl řeči a neměl komplex z žádné velmoci. Třeba někdo, kdo prolezl Čínu po horách a zezadu.

Schválně až dosud píši o budoucím prezidentovi jako – o něm. Tak jest u nás zvykem. To abych se mohl nakonec čtenáře – nepříliš překvapivě – zeptat zcela konkrétně: a nemohla by to být konečně už ona? Co kdybych k tomu mému seznamu přání – doporučení suverénu této země, paním a pánům voličům, přidal ještě jedno, dvě: aby to tedy byla mladá profesorka, toho času rektorka věhlasné univerzity? A kdyby se ta škola nezabývala výrobou mrtvých věcí, ale přírodou, byla by to prémie navíc. Příroda je to, o čem se nejvíc mluví, ale co je na tom stále hůř.

Ale nejdůležitější mezi všemi těmi přáními je ta obyčejná holka. S jasnou, otevřenou tváří a myslí a s nezakomplexovanou duší. Naše země by se měla začít uzdravovat nejen z pandemie, a i z jakési vleklé blbé nálady. Ještě jednou pardon: také z našich až tuze originálních prezidentů. Uzdravovat může jen někdo zdravý.

Máme na víc, věřme si, říká nám v této knížce tahle Danuše, ta obyčejná holka, co mezi tím dorostla na profesorku a rektorku. Já vám k tomu pomohu. Zvolte mne, prosím.

A já Vám ji doporučuji.

Petr Pithart, signatář Charty 77, první polistopadový předseda české vlády, první předseda Senátu

Dětství a život

V rozhovorech často zmiňujete, že jako nejstarší ze čtyř sourozenců jste byla od malička zvyklá nést zodpovědnost. To proto, že jste jako nejstarší sestra musela ostatní často hlídat?

Ano. Neříkám, že nějak zvlášť často. Ale když jsme byli sami spolu, bylo to vždycky na mně – a to pak člověka už nepustí.

O kolik jsou vaši sourozenci mladší?

Se starší sestrou jsme od sebe 13 měsíců, s mladší o šest let. S bratrem o 13 let. Když jsem s ním někam šla, stávalo se, že mě považovali za jeho maminku.

Popsala byste svoje dětství jako idylu?

Jak se to vezme. Naši v Brně koupili a dlouho opravovali rodinný domek, takže za komunismu měli docela hluboko do kapsy. Rozhodně jsem nikdy neměla věci z Tuzexu. Tak nevím, jestli to jde označit za úplnou idylu. Vyrůstat jako jedno dítě ze čtyř bylo občas složité. Ale jinak jsme byli normální spokojená rodina. Nic zvláštního.

Žila jste od malička v Brně?

Ano, v Žabovřeskách, v rodinném domku se zahradou. Ale hodně času jsme jako děti trávily u babičky a dědy na chatě na Vysočině. Bez vodovodu a ze začátku i bez elektřiny jsme tam byly se sestrami a sestřenicemi celé prázdniny. Samé holky, bratr ještě nebyl na světě. Pro nás to bylo vždycky velké eldorádo a dobrodružství. Až když jsem se sama stala mámou, pochopila jsem, jak náročné to pro babičku muselo být – takhle bez tekoucí vody mít na starosti tolik malých dětí. Celé dny jsme běhaly v lese, lezly po stromech, někdy i stavěly stany. Děda byl učitel a nadaný malíř. Často nás sbalil na celý den a šel s námi malovat výhledy. To byla nádhera. Všechny jsme měly vodovky, čtvrtku tvrdého papíru a malovaly jsme. Možná tam někde se začal odvíjet můj dnešní vztah k přírodě. Z domova to nebylo, protože rodiče byli oba výpočetní technici obsluhující sálové počítače. Dnešním jazykem ajťáci, ale to je slovo, které v osmdesátkách nikdo neznal.

Ajťácká rodina vás nijak neovlivnila?

Ale ano, určitě. Pořádek v číslech mám ráda, i proto mě pak myslím bavila ekonomie. Už před revolucí, tedy poměrně brzy, jsem byla ve škole jedním z prvních dětí, které vidělo počítač na vlastní oči. Nejen ten velký sálový, ale i osobní PC z JZD Slušovice. Což byl tehdy regulérní konkurent, nebo spíš náhražka západních počítačů. I hry na něm šlo hrát.

Hrávala jste?

Takové ty první hry jsem hrála, ale jen když mě táta nebo máma vzali do práce. Až později jsme měli občas doma půjčené Atari.

Často o sobě říkáte, že jste měla v dětství spíš klučičí záliby. Čím to bylo?

Těžko říct. Možná tím, že táta – asi jako každý táta – toužil mít kluka, a tak si ho tak trochu udělal ze mě. Ale mně to nevadilo, holčičí věci mně nikdy nechyběly.

Když se zhroutil režim, bylo vám deset. Jak vypadala sametová revoluce optikou desetiletého dítěte?

Nic hlubokého. Deset let je na jednu stranu už dost, aby vám hlavní principy docházely. Tu velikost změny jsme samozřejmě jako děti vnímaly. Ale pochopitelně jinak, než jak listopad 1989 beru dnes, optika deseti let je hodně svérázná.

V čem?

Samotný listopad 1989 mám ve vzpomínkách spojený spíš jen s takovými záblesky, jako je cesta do školy a výlohy nákupního střediska polepené kreslenými vtipy. Na základní školu jsem chodila v Brně na náměstí Svornosti, vedle obchodního domu Perla, který byl v listopadu a prosinci 1989 těmi vtipy polepený snad celý. Ráno jsme schválně chodili dřív, abychom si prohlédli, co kdo vylepil nového. Dělaly to tak snad všechny děti ze školy. Z té výlohy si pamatuju dnes už legendární slogan Jdi domů Ivane, čeká tě Nataša. Že byl tehdy už dvacet let starý, to jsem nevěděla, mně přišel jako nový a aktuální. Další záblesk mám ze školy, kde nás v jednom předmětu – muselo to být něco jako občanská nauka pro první stupeň – najednou neměli co učit. A tak jsme dostali od paní učitelky výklad, jak se prostírá příbor. Že nůž se dává ostřím k talíři. To už z hlavy nikdy nedostanu. Dodnes podle toho nutím děti prostírat.

Pamatujete si nějaké změny ve škole?

Klasicky to, co si vybavuje kdekdo, jak ruštinářky najednou začaly ze dne na den učit angličtinu. Rozdaly nám nové učebnice, kde byl hlavní postavou Mr. Prokop cestující do Londýna – a nám dětem přišel Londýn pořád tak strašně daleko, jako město z nějakého úplně jiného světa, kam se nikdy nemůžeme podívat. Zvlášť my, naše rodina. Měli jsme příbuzné emigranty v Austrálii, takže jsme před listopadem za trest nikam na Západ nesměli. No a najednou jsme jeli plným vlakem z Brna do Vídně a v létě poprvé k moři do Benátek. Zkrátka naprosto převratná a intenzívní doba, jak to znají asi všichni pamětníci. Svobodu jsme i my děti vnímaly naprosto jasně.

Stihla vás před revolucí nějak zasáhnout obvyklá domácí schizofrenie, kdy se o některých věcech mluvilo v soukromí jinak než před cizími lidmi? Anebo vás rodiče zvládli v tak malém věku ještě od přetvářek uchránit?

Pamatuju se, že politické diskuse doma probíhaly – ale větu „tohle se říkat ve škole nesmí“ si z domova nepamatuju. Asi ty opravdu vážné věci, které jsme neměly jako děti říkat, před námi nikdo nevypouštěl.

Vzpomenete si, kdy jste po listopadu skutečně pocítila, že se věci kolem vás od podlahy mění?

První cesty do ciziny byly obrovský zážitek. Velkou změnou, která na naší škole přišla kupodivu hodně brzy, byl příjezd prvních rodilých mluvčích ze Západu. Už někdy v šesté třídě jsme dostali na angličtinu Indiánku z Kanady s naprosto nevyslovitelným jménem, pak vegetariána také z Kanady, který v Brně tou dobou v restauracích vůbec neměl co jíst. Jasně si vybavuju, že kontakt s cizinci, které jsme tu do té doby jako děti nikde neměly šanci potkat, pro nás byla naprosto převratná věc.

Chodila jste na dobrou školu, když k vám dorazili i rodilí mluvčí? Jestli se nepletu, tak těch prvních zvědavců ze Západu tu bylo v 90. letech docela dost, ale rozhodně nebyli v každé škole...

Já měla na školu velké štěstí. Byli jsme po revoluci úplně prvním pokusným ročníkem nově zřízeného víceletého Gymnázia kapitána Jaroše, kam se nastupovalo rovnou z páté třídy. Sešlo se nám ve třídě plno zajímavých, dnes dost úspěšných lidí – Jakub Dvorský, zakladatel herního studia Amanita, kde vznikly hry Machinárium nebo Chuchel, Mirek Melichar, dnes nejvýš postavený Čech v Googlu, herec Honza Sklenář nebo bezpečnostní expert Adam Dolník.

Byla to náhoda? Nebo výběrová škola, kam se šlo dostat jen přes těžké přijímačky? Nebo šlo o prozíravý výběr ze strany rodičů?

To už nevím. Párkrát jsme to probírali i na třídních srazech, ale k ničemu jsme nedošli. Ten výběr byl ale vážně zvláštní. Hodně spolužáků vybočovalo z průměru takovým způsobem, s kterým by si dnešní školy asi těžko uměly poradit. A rozhodně ne každý měl pořád samé jedničky. Možná tehdy někdo na začátku vyrobil důmyslnější přijímačky, než jaké se používají dnes.

Vy jste mívala samé jedničky, nebo jste spíš vybočovala?

Já jsem mívala poměrně dlouho samé jedničky.

Dá se říct, že víceletý gympl byla ta hlavní škola, která vás utvářela? Už jen vzhledem k tomu času, který jste tam strávila?

Určitě. Měla jsem opravdu štěstí na mimořádné lidi kolem sebe. Jak na učitele, tak na spolužáky. Spolužáci byli už tehdy osobnosti, žádní uniformní studenti. Je z nás dodnes tak trochu širší rodina. Nikdy jsme se nepřestali stýkat, z naší třídy vzešlo i několik manželství. Dodnes se jako parta vídáme na Vánoce a někdy spolu i někam jedeme. Je to vztah na celý život.

Podle vás platí, že opravdoví životní kamarádi se potkávají na střední škole? Že na vysoké už je pozdě?

Ano, ale většina lidí má takové kamarády jednoho nebo dva. Nás je celá parta.

Vzpomenete si na někoho z učitelů, který by vás nějak důležitě nasměroval?

Hodně nás všechny – a na tom jsme se opakovaně shodli – ovlivnila naše fyzikářka, paní profesorka Nezhybová. Přednášela i na vysoké škole, a tak i k nám gymnazistům přistupovala jako k dospělým samostatným bytostem. Po prvním pololetí měla před kabinetem nejdelší frontu rodičů, protože na její přístup nikdo z dětí nebyl zvyklý a celá třída z fyziky propadala. Ale po pár letech o nás mluvila jako o svojí nejmilejší třídě, a i my jsme si ji pak jednou, když jsme o ni měli přijít, vydupali. Probírala s námi nejen fyziku, ale vedla s námi i hlubší diskuse o tom, co se dělo v 90. letech ve společnosti. Brala nás jako partnery k diskusi, skoro jako vysokoškoláky. Dnešními slovy bych řekla, že nás učila kritickému myšlení. Pro mě byla asi i prvním člověkem, který uměl poutavě mluvit o víře. Prizmatem gymnazistky mi tehdy přišla nesmírně vzdělaná a vrtalo mi hlavou, jak může coby exaktní vědec být zároveň hluboce věřící. Když jsme se jí na to ptali, tak nám to podala tak, že život je až příliš složitý a zároveň uspořádaný na to, aby byl dílem náhody. Že musel existovat někdo nebo něco, kdo za tím vším stojí.

Ovlivnilo vás to?

Ano. Já nejsem praktikující, ale nejsem ani nevěřící. Svůj vztah k Bohu bych asi popsala podobně. Vlastně musím říct, že si to takto nesu z gymplu celý život.

U vás doma se do kostela nechodilo?

V podstatě ne, prý i kvůli tomu, co potkalo moje prarodiče. Děda byl evangelík a babička katolička. Když se chtěli vzít, farář v Brně na Petrově je odmítl oddat. Nakonec museli mít svatbu v evangelickém kostele. Babičky se to podle jejího vyprávění tenkrát hrozně dotklo, a tak na chození do kostela zanevřela a nevedla k tomu ani svoje děti. S dědou to bylo trochu jiné. Za svobodna býval varhaníkem v kostele v Mikulově, pak občas hrával v Brně. Jako děti nás na Vysočině někdy bral s sebou, když si chodil do jednoho malého kostelíku na tajňačku zahrát. Ale to bylo jen málokdy.

Řekla byste, že se díky vaší fyzikářce dobře vyznáte ve fyzice? Vybaví se vám z gymplu něco konkrétního?

Fyziku jsme myslím nakonec všichni zvládali velmi slušně. Jasně se mi vybavuje Bernoulliho zákon o proudění kapalin a zrychlení proudu, když se trubice zúží. Ale mám to v paměti hlavně proto, že jsme se kolektivně bavili nad tím, když se někde nahromadil dav lidí a k žádnému zrychlení proudu v místě zúžení samozřejmě nedocházelo. Prostě gymnaziální humor.

Poznala jste na gymnáziu, že by se na holky hledělo jinak než na kluky?

Asi ano, stereotypy existovaly a existují. Automaticky se předpokládalo, že holky jsou šprtky a mají všechno naučeno. Například náš oblíbený chemikář Bohoušek, dej mu Pán Bůh věčnou slávu – celé čtyři roky vyvolával kluky, kterým chemie fakt nešla. A my, některé holky, jsme za celé čtyři roky vyvolány nebyly ani jednou. Ale on to vlastně myslel dobře. Nikoho nikdy nenechal propadnout z chemie. Takže určitě nemůžu říct, že bych tehdy vnímala jako holka nějakou nespravedlnost. Možná ani žádná nespravedlnost neexistovala, těžko to dnes zpětně objektivně posoudit. Někdo byl lajdák, někdo ne – a lajdáci byli většinou kluci. Tak to prostě bylo a nejsem si jistá, jestli z toho dnes po letech lze udělat nějaké genderové závěry.

Co vy? Byla jste lajdák, nebo šprtka?

Už se nebojím