Vánoční prasátko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

J.K. Rowlingová

Vánoční prasátko

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

CHRISTMAS PIG

Text copyright © J.K. Rowling, 2021

Illustrations copyright © J.K. Rowling, 2021

The moral rights of the author have been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Petr Eliáš, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-00-06428-4 (1. vydání, 2021)

ISBN e-knihy 978-80-00-06490-1 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06491-8 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06404-8 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Davidovi

J. K. Rowlingová

Sandymu a Lole

Jim Field

Obsah

Část první: Pašík

1 Pašík

2 Máma a táta

3 Změny

4 Hedvika

5 Hedvičin Pašík

6 Další změny

7 Není to Kubův táta

8 Andílek z ruličky od toaleťáku

9 Štědrý den

10 Nový andílek

11 Ztracený

12 Vánoční prasátko

13 Noc zázraků a návratů

14 Smrsk

Část druhá: Kdovíkde

15 Pod stromečkem

16 Kdovíkde

17 Troje dveře

18 Vězeň

19 Koňské Věci

20 Proutěný osel

Část třetí: Nepotřeba

21 Nepotřeba

22 Změny stavu

23 Plán

24 Krabička na obědy

Část čtvrtá: Kdekrucije

25 Kdekrucije

26 Adresář Áda

27 Starosta Struhadlo

28 Drtička

29 Básnička a Přetvářka

30 Tunel

Část pátá: Skládka Neoplakávaných

31 Kompas

32 Rozbitý anděl

33 Příběh modrého králíčka

34 Zlozvyci

35 Ztráta

36 Bodláky

37 Koleje

38 Brána města

Část šestá: Nezapomnění

39 Nezapomnění

40 Pronásledování

41 Představení

42 Královské pozvání

43 Palác

44 Královská rodina

45 Král

46 Králův plán

47 Poslední dva hosté

48 Let

49 Příběh Naděje

Část sedmá: Ostrov Milovaných

50 Ostrov Milovaných

51 Pravda

52 Slavný přítel

53 Jízda na saních

54 Návrat na Skládku

Část osmá: Ztrátovo doupě

55 Kráter

56 Ztrátovo doupě

57 Poslední naděje

Část devátá: Doma

58 Nalezení

ČÁST PRVNÍ
Pašík

Pašík

Pašík byl malé prasátko, na omak jako hebký ručník. V bříšku měl drobné plastové korálky, takže se s ním dobře házelo. Měkké nohy byly tak akorát na utření slziček. Když byl Kuba, jeho majitel, docela malý, každý večer při usínání cumlal Pašíkovi ucho.

Prasátko se jmenovalo Pašík, protože když se Kuba učil mluvit, říkal „paše“ místo „prase“. Když byl Pašík nový, měl lososově růžovou barvu a lesklá černá plastová očka, ale Kuba si ho takhle už nepamatoval. Pro něj byl Pašík odjakživa stejný: našedlý a zašlý, jedno ucho od samého žužlání celé ztvrdlé. Oči mu kdysi vypadly a chvíli po nich zbývaly jen maličkaté dírky, ale pak Kubova maminka, zdravotní sestřička, místo korálků našila malé knoflíky. Když Kuba tehdy přišel odpoledne ze školky, Pašík ležel v kuchyni na stole zabalený ve vlněné šále a přes oči měl kousek gázy. Máma mu dokonce napsala lékařskou zprávu: „Pacient: Pašík. Operace: Přišití knoflíků. Provedl: Máma.“

Kuba od dvou let bez Pašíka nechtěl spát, což často působilo komplikace, protože když došlo na spaní, Pašík obvykle nebyl k nalezení. Někdy mámě s tátou trvalo dost dlouho, než ho našli, a nacházeli ho na těch nejpodivnějších místech: jednou se třeba schovával v tátově tenisce, jindy se zase krčil v květináči.

„Proč ho pořád někam schováváš, Kubo?“ ptala se máma pokaždé, když Pašíka našla zmačkaného v šuplíku v kuchyni nebo ukrytého za polštářem na gauči.

Odpověď byla tajná, znali ji jen Kuba a Pašík. Kuba věděl, že Pašík má rád útulné prostory, kde se může uvelebit a spát.

Pašíka bavily tytéž věci jako Kubu: plížit se pod keři, schovávat se a nechat se vyhazovat do vzduchu. Kubu vyhazoval táta, Pašíka zase Kuba. Pašíkovi vůbec nevadilo, když se ušpinil nebo když omylem upadl do kaluže, hlavně když si s Kubou užili legraci.

Jednou, to už mu byly tři roky, dal Kuba Pašíka do koše. Máma totiž jednou říkala, že do něj patří směšný odpad, a Kubu napadlo, že by se tam Pašík mohl pobavit, a tak počkal, až máma odejde z kuchyně, strčil Pašíka dovnitř a pak si liboval, jak se Pašík zasměje, až koš zase zavře. Máma se smála, když jí Kuba vysvětlil, proč pořád nakukuje dovnitř a zkoumá, co se tam děje. Vysvětlila mu, že do koše nepatří směšný, ale směsný odpad a ten že se odváží na skládku. Kuba ani náhodou nechtěl, aby Pašík skončil někde na skládce, a tak už ho do koše nikdy nedal.

Ze všech dobrodružství Pašík zvláštně voněl a Kuba měl tu vůni moc rád. Byla v ní všechna místa, kam se Pašík na svých dobrodružstvích podíval, a taky teplý tmavý pelech pod Kubovou peřinou a závan maminčina parfému, protože vždycky když přišla popřát Kubovi dobrou noc, objala Pašíka a dala mu taky pusu.

Tu a tam máma usoudila, že Pašík už voní trochu moc a potřebuje pořádně vyprat. Když šel Pašík poprvé do pračky, Kuba ležel v kuchyni na zemi a řval vzteky a strachem. Máma mu ukazovala, jak se Pašíkovi líbí točit se dokolečka v pračce, ale Kuba mámě doopravdy odpustil, až když byl Pašík večer zpátky v pelíšku u Kuby pod peřinou, hebký a suchý a voňavý po pracím prášku. Kuba si na praní brzo zvykl, ale vždycky se těšil, až se Pašíkovi vrátí ta jeho obvyklá vůně.

Ta nejhorší věc se Pašíkovi přihodila, když byly Kubovi čtyři roky. Ztratil se na pláži. Táta už sbalil ručníky a máma pomáhala Kubovi obléct mikinu, když vtom si Kuba vzpomněl, že Pašíka někde zahrabal, ale za nic na světě si nemohl vzpomenout kde. Hledali a hledali, sluníčko už zapadalo a na pláži už skoro nikdo nebyl a táta se ukrutně zlobil a Kuba plakal a naříkal, ale máma mu pořád opakovala, aby to nevzdával, a hrabala rukama všude možně. A pak, zrovna když táta řekl, že tedy asi budou muset odjet bez Pašíka, Kuba rýpl bosou nohou do písku a palcem narazil na něco měkkého. Vytáhl Pašíka ven, samým štěstím se znovu rozplakal a tatínek prohlásil, že Pašík už s nimi na pláž nikdy nepojede, což Kubovi připadalo krajně nespravedlivé, neboť Pašík měl tuze rád písek, proto ho Kuba ostatně zahrabal.

Máma a táta

Krátce předtím, než šel Kuba do první třídy, přišel rodičům prvňáčků dopis a v něm stálo, že si všichni mají do školy první den donést nějakého oblíbeného plyšáka. Ostatní měli s sebou medvídka, ale Kuba si pochopitelně vzal Pašíka. Každé z dětí si mělo stoupnout před třídu a říct, jak se jejich kamarád jmenuje a proč ho mají rádi. Když přišla řada na Kubu, vysvětlil, proč se Pašík jmenuje Pašík, a vyprávěl o jeho operaci i o tom, jak ho zahrabal na pláži a málem o něj nadobro přišel. Příběhy o Pašíkovi a jeho dobrodružstvích se spolužákům moc líbily, smáli se, a když Kuba skončil, tleskali. Pašík byl zkrátka ta nejzábavnější a nejzajímavější hračka, i když byl jeden z těch ošuntělejších. Když si pak děti mohly jít chvíli hrát, Kuba a ještě jeden kluk jménem Jáchym si s Pašíkem házeli. Těsně před koncem přestávky Kuba upustil Pašíka do kaluže. Večer muselo prasátko zase do pračky.

Kdykoli se Kubovi ve škole nedařilo, dostal špatnou známku nebo se pohádal s Jáchymem nebo se mu na keramice někdo posmíval, že má křivý hrneček, Pašík na něj čekal doma a malým měkkým kopýtkem mu otřel slzy. Když se Kubovi něco přihodilo, utěšilo ho jeho chápavé a laskavé prasátko a on si s ním všude nosil konejšivou vůni domova, která se Pašíkovi vždycky vrátila, ať ho máma prala, jak chtěla.

Jednou večer nedlouho potom, co začal Kuba chodit do školy, ho vzbudil nějaký hluk. Nahmatal ve tmě Pašíka a přitáhl si ho blíž.

Někdo křičel. Znělo to trochu jako tátův hlas. Pak se ozvala rána a křičela zase nějaká paní. Znělo to jako máma, ale takhle ji Kuba ještě nikdy neslyšel. Bál se. Ještě chviličku poslouchal a tiskl si přitom Pašíka na pusu a nos. Věděl, že se prasátko taky bojí.

Napadlo ho, že táta a máma možná společně zahánějí zloděje. Znal číslo na policii, kam se má v takových případech zavolat, a tak vylezl z postele a potmě se vyplížil na chodbu. S prasátkem v rukou šel po špičkách dolů. Táta pořád křičel, máma pořád ječela. Zloděje Kuba neslyšel.

Vtom se rozlétly dveře do obývacího pokoje a na chodbu vyrazil táta. Neměl pyžamo, ale džíny a svetr. Kuby na schodech si vůbec nevšiml. Otevřel dveře, vyšel z domu ven a zabouchl je za sebou. Pak bylo slyšet motor auta. Táta odjel.

Kuba se vplížil do obýváku. Lampička ležela na zemi a máma seděla na gauči s hlavou v dlaních a plakala. Když zaslechla Kubovy kroky, vzhlédla a pak se rozbrečela jako nikdy. Kuba si myslel, že mu všechno vysvětlí a bude zase dobře, ale když k ní doběhl, ona ho jen velmi pevně objala, tak jako on objímal Pašíka, když trucoval nebo smutnil.

Změny

Po téhle události s nimi tatínek už nebydlel.

Máma a táta Kubovi každý zvlášť vysvětlili, že spolu nechtějí dál žít. Kuba jim řekl, že to chápe. Jiné děti ve škole taky mají rodiče, kteří spolu nebydlí. Poznal, že potřebují, aby se netrápil, a tak dělal jakoby nic.

Ale někdy večer, když mu máma dala pusu a zavřela za sebou dveře, Kuba plakal do Pašíkova nehybného tělíčka. Pašík všecko věděl a všemu rozuměl, nemuselo se mu nic vysvětlovat. Věděl, co Kubu tíží na prsou. Kopýtky otíral Kubovi slzy. Potmě s Pašíkem nemusel Kuba vůbec nic předstírat.

Nedlouho po Kubových šestých narozeninách vzal táta Kubu na burger, dal mu velkou krabici lega a vyložil mu, že si sehnal práci v zahraničí.

„Ale můžeme si spolu pořád volat, Kubo,“ řekl táta. „Můžeš za mnou taky přiletět na návštěvu. To bude zábava, ne?“

Kubovi to nepřipadalo ani zdaleka tak zábavné jako mít tátu u sebe a moct si s ním hrát, ale nechal si to pro sebe. Zvykal si některé věci neříkat nahlas.

Potom mu máma řekla, že by se možná měli přestěhovat blíž k dědovi s babičkou, aby mohli Kubu pohlídat, když bude ona muset zůstat déle v práci. Našla si nové místo ve velké nemocnici a děda pro ně objevil krásný domek se zahradou jen dvě ulice od jejich domu. Babička s dědou měli hrozně zlobivého psa Tobíka. Kubovi připadal legrační.

„A to budu muset chodit do jiné školy?“ zeptal se Kuba a vzpomněl si přitom na nejlepšího kamaráda Jáchyma.

„Ano,“ přisvědčila maminka, „ale budeš to mít blízko. Určitě se ti tam bude líbit.“

„To si teda nemyslím,“ odvětil Kuba.

Nechtěl se stěhovat, a už vůbec nechtěl chodit do nové školy. Připadalo mu, že máma nechápe, že Kuba si už nepřeje žádné další změny. Chce zůstat s kamarády a ve starém domě, kde s Pašíkem prožil takovou spoustu dobrodružství.

Jednou babička s dědou Kubovi zavolali. Vyprávěli mu, že se na něj i na mámu hrozně těší, že už se nemůžou dočkat, až budou bydlet kousek od nich, a co zábavy si užijí s Tobíkem v parku. Kuba jim na to řekl, že teda jo, ale ve skutečnosti si to nemyslel. Nikdo jiný než Pašík mu nerozuměl. Kuba věděl, že Pašíkovi se po jejich oblíbených schovkách bude taky stýskat.

Několik týdnů po tom, co máma řekla Kubovi o novém domě, se Kuba rozloučil s paní učitelkou i s Jáchymem. Druhý den přijeli stěhováci a naložili všecko, co zútulňovalo jejich starý dům, a máma naložila Kubu a Pašíka do auta a odvezla je sto padesát kilometrů daleko.

Kuba musel uznat, že cestou byla prča. Pašík mu seděl na klíně a Kuba s mámou hráli, kdo první uvidí, a cestou se stavili na pizzu a na zmrzlinu. Máma Kubovi dovolila, aby si v automatu koupil dvě velké kulaté žvýkačky, jednu pro sebe a jednu pro Pašíka (ačkoli jak později v autě vysvětlil mamince, nedá se nic dělat, bude muset sníst obě on).

I když to Kuba nečekal, v novém domě se mu zalíbilo. Pokojíček měl hned vedle máminy ložnice a za oknem stál vysoký strom. Babička s dědou dorazili pět minut po nich a přinesli tolik jídla, že lednička byla rázem plná. Tobík se mu hned pokusil vytrhnout z ruky Pašíka.

„Ne, Tobíku, to je můj Pašík!“ okřikl ho Kuba. Zastrčil si prasátko pod mikinu, aby se mu nic nestalo, ale hlavu mu nechal čouhat ven, aby vidělo, co se děje.

Stěhováci nanosili do domu všechen jejich důvěrně známý nábytek. Máma a babička všechno uspořádaly v kuchyni a Kuba, dědeček, Tobík a Pašík prozkoumávali zahradu. Byla na ní spousta zajímavých schovávaček a vyvýšených vyhlídek pro Pašíka, ale Kuba si ho pěkně hlídal, aby mu ho Tobík zase nesebral.

Večer v posteli Kuba objímal prasátko, vdechoval jeho známou uklidňující vůni a oba mlčky uznali, že stěhování nebylo vůbec tak strašné, jak si ho Kuba představoval. Na okně ještě nevisely záclony, a tak Kuba i Pašík sledovali, jak se venku proti potemnělé obloze třepotají listy, až z toho usnuli.

Hedvika

V pondělí maminka načapala Kubu, jak se pokouší do školního batohu propašovat Pašíka.

„To ne, Kubí,“ řekla mu něžně. „Co kdybys ho ztratil?“

Představa, že by se Pašík ztratil v nové škole mezi úplně cizími lidmi, byla strašlivá, a tak Kuba odnesl prasátko zpátky do pokoje, ale bylo mu smutno a bál se, když se blížil ke dveřím školy.

„Určitě to bude bezva,“ řekla mu maminka a objala ho, ale pak zazvonilo a on už musel jít dovnitř.

Mlčel a jen se mračil, protože netvářit se vyděšeně ho stálo dost námahy.

Všechny děti v nové třídě se na něj dívaly. Připadaly mu větší než ve třídě, kam dosud chodil. Paní učitelka se ho vlídně zeptala, jak se jmenuje. Pak ostatní poprosila, aby jeden po druhém přišli k tabuli a ukázali, co o víkendu nasbírali v přírodě. Kuba samozřejmě nic neměl, a tak se jen díval, jak děti ukazují listy, žaludy a kaštany.

Pak byla přestávka. Kuba si našel koutek, kde ho nikdo nebude otravovat.

Po přestávce paní učitelka všem řekla, aby si vytáhli knížku. Kubovi taky jednu dala. Potom dětem řekla, že pro ně má překvapení, přijdou se na ně totiž podívat starší děti. Každý dostane jednoho pomocníka a ten se s ním bude učit číst.

Dveře se otevřely a dovnitř se nahrnula spousta spolužáků z nejvyššího ročníku. Všichni se zubili a pár z nich mávalo na děti, které znali. Kuba se strašlivě bál.

Mezi ostatními si všiml jedné vysoké dívky. Měla dlouhé černé vlasy svázané do culíku. Nechichotala se jako jiné holky. V klidu stála a poslouchala, jak jim paní učitelka říká, aby si každý vybrali jednoho mladšího spolužáka. Když zachytila Kubův pohled, rychle sklopil oči a zkoumal si prsty.

Velké děti začaly procházet mezi lavicemi a Kubovi spolužáci začali šeptat. „Hedviko! Hedviko! Tady, Hedviko!“

Holčička, která seděla vedle Kuby, taky šeptala: „Hedviko! Hedviko!“

Když si všimla, že se na ni Kuba dívá, vysvětlila mu: „Vidíš tu vysokou černovlasou? To je Hedvika. Je skvělá gymnastka, byla i v televizi.“

„Ahoj,“ ozvalo se vysoko nad Kubovou hlavou.

Vzhlédl. Dívala se na něj Hedvika, co byla v televizi.

„Ty jsi tu nový, viď?“ zeptala se ho.

Kuba chtěl říct, že ano, ale hlas mu selhal. Všichni na něj zírali a horečné „Hedviko! Hedviko! Hedviko, tady!“ bylo ještě hlasitější než předtím.

Ale Hedvika jako by nic z toho neslyšela. Přitáhla si židli vedle Kuby a sedla si.

„Já budu číst s tebou,“ řekla mu.

Někomu může připadat zvláštní srovnávat měkké prasátko s vysokou jedenáctiletou holkou, co byla v televizi, ale Kubovi na tom nebylo nic divného. Pašík mu první den ve staré škole zajistil spoustu kamarádů a Hedvika se o totéž postarala v nové škole. Po první hodině čtení vedle Hedviky už nebyl ten zakřiknutý kluk. Byl z něj kluk, kterého si vybrala Hedvika, a když ho pak zahlédla u oběda v narvané jídelně, řekla ostatním: „To je můj kámoš Kuba.“

Na celou třídu to udělalo dojem. Všichni se s ním chtěli bavit. Když dojedl sendviče k obědu, kluk jménem Eda se Kuby zeptal, jestli si s ním nechce zahrát fotbal. Eda znal spoustu báječných vtipů. Když máma odpoledne Kubu vyzvedávala, Eda k ní dostrkal svoji maminku a ony se spolu domluvily, že si někdy může Kuba přijít k Edovi domů hrát.

Pašík měl radost, že si Kuba první den v nové škole tak užil. S potěšením poslouchal jeho vyprávění o Hedvice i Edovi. Kuba samozřejmě nemusel vůbec nic říkat nahlas. Ležel zakutaný pod dekou, za oknem šustilo listí a Pašík všecko věděl a všemu rozuměl, nemuselo se mu nic vysvětlovat. Kuba usnul s jeho korálky vycpaným tělíčkem na tváři a jeho známá vůně se mísila s vůní čerstvě vymalovaného pokoje.

Hedvičin Pašík

Hedvika pomáhala Kubovi se čtením celé pololetí. Čím blíž ji poznával, tím líp rozuměl tomu, proč se s ní celá třída chce kamarádit.

Krom toho, že byla hrozně chytrá a dostávala samé hezké známky a měla tak krásný hlas, že na školních besídkách zpívala sóla, byla Hedvika jedna z nejlepších gymnastek v celé zemi. Jednou byla v televizi a dvakrát o ní psaly noviny. Jejím velkým snem bylo soutěžit na olympiádě. Něco z toho Kubovi řekla sama, zbytek se doslechl od ostatních.

Hedvika nebyla nafoukaná, i když byla slavná. Jednou Kubovi ukázala modřiny, co se jí udělaly, když spadla z kladiny. Gymnastika byla podle všeho děsná dřina. Hedvika vyprávěla Kubovi, že musí pořád a pořád vyhrávat. Dokonce ani druhé místo nestačí. Nemůže si dovolit prohrát, jestli se chce dostat na olympiádu.

Potom jednoho dne přišla na hodinu čtení a byla celá divná. Oči měla zarudlé a nateklé, a když pozdravila, znělo to jako zakrákání.

Kuba ji měl sice hrozně rád, ale stejně se před ní ještě pořád trochu styděl.

„Ty jsi… ty jsi prohrála?“ zašeptal. Vzpomněl si, že měla o víkendu těžké závody. Zavrtěla hlavou.

„Nejela jsem tam.“

„Ty jsi byla nemocná?“ zajímal se Kuba.

Hedvika znovu zavrtěla hlavou.

Přečetli další stránku z Kubovy knížky. Pak se na stránce rozpila velká slza.

„Máma odešla od táty,“ zašeptala Hedvika.

Pak se schovala za Kubovu knížku a všecko mu pověděla.

Maminka jí řekla, aby se sbalila, a pak ji odvezla do nějakého cizího bytu, dokud byl táta ještě v práci. Hedvika nevěděla, kdy ho zase uvidí. Stýskalo se jí po něm. To on ji obyčejně vozil na gymnastické závody. Máma jí vysvětlila, že už tatínka nemiluje.

„Oba chtějí, abych s nimi bydlela,“ šeptala Hedvika Kubovi. „Já nevím, co mám dělat.“

Když hodina čtení skončila a Hedvika se vrátila do své třídy, Kuba přemýšlel, proč mu všechny ty tajné, důvěrné věci pověděla. Napadlo ho, že je možná takový její Pašík. Moc jí toho sice neřekl, ale všemu rozuměl.

Další změny

Kuba si zvykl, že mu tatínek posílá pohledy ze všech měst, kam kvůli práci jezdil. Máma je magnety připevňovala na lednici, aby na ně pořád viděl. Na jednom byl most přes kanál, na jiném zase městečko v zasněžených horách. Kuba si s tatínkem telefonoval a posílal mu fotky výkresů ze školy a taky diplomu z plavání. Kuba strašně rád plaval. Byl jeden z nejlepších plavců ve třídě, a tak sedmé narozeniny slavil v bazénu. Přišla fůra spolužáků, i jeho nejlepší kamarád Eda.

Než začaly letní prázdniny, Hedvika byla už podruhé v televizi. Ráno na celoškolním shromáždění přede všechny předstoupila, aby ukázala další zlatou medaili, a přitom Kubovi zamávala a mrkla na něj.

Máma s Kubou, dědou a babičkou jeli na dovolenou do Řecka. Pašík jel samozřejmě taky. Zbožňoval sluníčko. Jeho zplihlé tělíčko na ručníku u bazénu vedle Kuby ještě trochu víc vybledlo a Kuba si dobře pamatoval, že už ho nemá zahrabávat do písku.

Když se Kuba vrátil do školy, zjistil, že Hedvika se přesunula na druhý stupeň. Mrzelo ho, že už ji nevídá, ale měl spoustu kamarádů.

Jednou večer ho přišli pohlídat babička s dědou, protože máma šla ven. To bylo zvláštní, protože máma obvykle večer nikam nechodila. Když se jí zeptal, kam jde, odpověděla mu, že jde s kamarádem na večeři. Slušelo jí to. Měla na sobě nové šaty.

Potom už máma chodila ven jednou týdně. Kubovi to nevadilo. S babičkou a dědou byla legrace, hráli s ním deskovky, ale Pašíka radši vždycky dal někam nahoru, když přišel i Tobík.

O jednom slunečném víkendu maminka řekla Kubovi, že přijede její kamarád Oskar a všichni tři spolu pojedou někam na výlet.

„To je ten, co s ním chodíš na večeři?“ zajímal se Kuba. Maminka řekla, že je to on.

Oskar vypadal docela přátelsky a měl hluboký hlas. Odvezl maminku a Kubu do parku, kde bylo hřiště s prolézačkami. Kuba sjel skluzavku a vylezl na lanovou síť, ale moc se nebavil. Bylo zvláštní nemít mámu jen pro sebe. Když už ho to na hřišti nebavilo vůbec, šli se všichni projít k řece. Oskar Kubovi ukázal, jak házet na hladině žabky. Kubovi by se mnohem víc zamlouvalo, kdyby ho to učil vlastní táta.

Když je Oskar odvezl domů a rozloučil se s nimi, maminka se Kuby zeptala, jestli se mu líbí. Kuba na to, že je docela fajn.

Potom s Oskarem často někam chodili. Kuba poznal, že se mámě hodně líbí. Jednou se vrátil z houpaček a uviděl je, jak se na lavičce drží za ruce, ale když si máma všimla, že je vidí, rychle Oskara pustila.

Pašík pod dekou všemu rozuměl a všechno chápal, nemuselo se mu nic vysvětlovat. Věděl, že Kuba má zvláštní pocit z toho, že se máma drží s Oskarem za ruce, i když měl teď Oskara o něco víc rád, když ho trochu poznal. Pašík chápal, že Kuba by raději viděl, jak mámu drží za ruku tatínek. Spolu s ním se strachoval, že jestli už Oskar nebude chtít s mámou kamarádit, bude zase smutná. Pašík byl jediný, komu mohl Kuba říct, jak moc chce, aby se všechno přestalo měnit. Před Pašíkem nemusel vůbec nic předstírat.

Není to Kubův táta

Kuba věděl, že Oskar byl taky dřív ženatý a že má dceru. Někdy o víkendu se s mámou neviděli, protože za ním přijela dcera a podnikali něco spolu.

Jednoho dne máma oznámila, že všichni čtyři, ona, Kuba, Oskar a jeho dcera Hedvika, půjdou do kina.

„Hedvika?“ otázal se Kuba.

Jasně, byla to ona: Hedvika, ještě vyšší než dřív, a taky od pohledu starší, než si ji Kuba pamatoval. A ještě něco se změnilo. On měl sice hroznou radost, že ji vidí, ale ona z něj tak nadšená nebyla. K mámě se chovala zdvořile, ale když se jí máma zeptala na gymnastiku, odpovídala jen „ano“ nebo „ne“. Nenechala si od ní s ničím pomoct, a když se jí maminka zeptala, jestli nechce jít na záchod, tak poděkovala a řekla, že je dost stará, aby šla sama. Kubovi se nelíbilo, že je na mámu drzá. Nikdy předtím neviděl, že by se k někomu chovala nehezky.

Když to potom v posteli probíral s Pašíkem (ve skutečnosti si samozřejmě nepovídali, ale to je jedno, protože Pašík rozuměl všemu, na co Kuba myslel), Kubu napadlo, že Hedvice možná připadá zvláštní vidět tatínka s cizí paní. Ale co na tom, maminka je hodná a Hedvika by s ní takhle mluvit neměla.

Skoro rok potom, co Oskar naučil Kubu házet žabky, máma přišla s tím, že by mu potřebovala něco říct. Vypadala nervózně. Levou ruku schovávala v klíně.

„Oskar mě požádal o ruku,“ řekla.

„Aha,“ na to Kuba.

Na chviličku se zamyslel.

„A to bude bydlet s námi?“

„Ano,“ přitakala maminka, pořád dost nervózní. „Nevadí ti to, Kubo?“

Kuba si Oskara docela oblíbil. Oskar ho naučil hrát dámu a pomáhal mu s úkoly. Ale stejně nechápal, proč by nemohlo všechno zůstat, jak je.

„Budu mu muset říkat tati?“

„Kdepak,“ odvětila máma. „Tati dál říkej tátovi. Oskarovi můžeš říkat jménem.“

„Ví to děda s babičkou?“ zajímal se Kuba. Tajně doufal, že se jim to nebude líbit, ale máma řekla, že se jim Oskar moc líbí a jsou rádi.

„A to bude Hedvika moje sestra?“

„Nevlastní,“ opravila ho máma. „Ale Hedviku máš přece rád, ne?“

„To mám,“ připustil Kuba.

„Kdo všichni?“ opáčila Hedvika.

Její výraz Kubu trochu děsil.