Strašidelná knihovna
Duch na stromě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Strašidelná knihovna – Duch na stromě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1
Tajný klub

„Kdo tu zase nechal puštěnou televizi?“ reptal pan Kendall, když procházel obývacím pokojem. Zvedl dálkový ovladač a vypnul ji.

„Hej!“ vykřikl malý Honza, který se vznášel nad pohovkou. „My jsme se na to dívali!“

„On tě neslyší,“ připomněl Kaz svému bráškovi.

„No jo,“ posmutněl malý Honza.

Kaz s malým Honzou byli duchové. Se zbytkem své duší rodiny dřív bydleli v budově staré opuštěné školy. Ale když lidé budovu zbourali, jejich rodina se rozdělila. Teď Kaz a malý Honza žili v knihovně s jejich pevnou kamarádkou Klárkou a její rodinou.

Klárka dokázala vidět duchy, i když se nezjevovali, a slyšet je, i když nekvíleli. Její tatínek, pan Kendall, to nedokázal.

Malý Honza k němu připlul. Zjevil se celým svým tělem. „My… jsme… se… na to… dívali,“ zakvílel panu Kendallovi přímo do tváře.

Klárčin tatínek nadskočil. Teď malého Honzu viděl i slyšel. „Omlouvám se,“ řekl a couvl. „Já… ehm… zapomněl, že se dělíme o domov s partou duchů.“

„Nejsme… parta… duchů,“ kvílel malý Honza. „Jsme… jen… tři.“

Třetí duch byl Beckett. Ten do rodiny Kaze a malého Honzy nepatřil, ale bydlel v knihovně mnohem déle než oni. Beckett měl raději knihy než televizi, takže si nejspíš četl v přízemí.

Klárčin tatínek televizi znovu zapnul a měl se k odchodu.

„Můžete… se dívat… na televizi… s námi…, jestli… chcete,“ zakvílel Kaz. Kvílet se naučil teprve před pár týdny. Zjevovat se pořád neuměl.

„Ale, snad ani ne,“ odmítl Klárčin taťka. Kaze neviděl, takže mluvil do vzduchu asi metr napravo od něj.

„No táák… pojďte!“ zakvílel malý Honza. „Zůstaňte… tady… a pojďte… se dívat…, je to… dobrý… pořad.“

„Ne. Ne, děkuji,“ trval na svém Klárčin tatínek, když se podíval na hodinky. „Brzy přijde domů Klárka. Možná je dokonce doma už teď. Třeba se bude dívat na televizi s vámi.“ Odspěchal pryč.

Malý Honza se přestal zjevovat. „Proč nás Klárčin taťka nemá rád?“ zeptal se Kaze.

„Neřekl bych, že nás nemá rád,“ odpověděl Kaz.

„Nerad je s námi,“ řekl malý Honza. „Kdykoliv zjistí, že jsme v pokoji s ním, vždycky odejde.“

Toho si Kaz všiml také. „Myslím, že se s námi cítí divně.“

„Proč?“ divil se malý Honza.

„Protože jsme duchové. A on je pevňák,“ vysvětloval Kaz.

„A co má být?“ pokrčil malý Honza rameny.

„My ho vidíme, ale on nás ne. To musí být divný pocit. Vzpomeň si – ani nevěděl, že duchové existují, dokud mu o nás neřekly Klárka a její mamka s babičkou,“ pravil Kaz.

Když byla Klárčina maminka a babička ve Klárčině věku, také dokázaly vidět a slyšet duchy – stejně jako Klárka. Ale teď už to nedokázaly.

Klárka, její maminka a babička Karen před několika týdny řekly tatínkovi o svých neobvyklých schopnostech. Bylo pro něj těžké to pochopit.

„Bojí se nás?“ zeptal se malý Honza.

Do pokoje vešla Klárka. „Kdo jestli se vás bojí?“ zeptala se. U boku se jí houpal její zelený detektivní batoh.

„Klárko! Jsi doma.“ Kaz ji vyplul přivítat.

„Jasně,“ řekla Klárka. Pak se otočila k malému Honzovi. „Kdo se vás bojí?“ zeptala se znovu.

„Tvůj táta,“ odpověděl malý Honza. „Když zjistí, že jsme poblíž, vždycky odejde. Řekl bych, že nás nemá rád.“

„Má vás rád. On… jenom není na duchy zvyklý,“ vysvětlovala Klárka. „Ale nebojte, nakonec si na vás zvykne… A mezitím, hádej co, Kazi. Máme nový případ!“

„Vážně?“ zaradoval se Kaz. „Povídej!“

Před pár měsíci Kaz s Klárkou založili detektivní kancelář. Říkali si K & K Případy Duchů, protože řešili duší záhady. Žádný z jejich případů ale zatím nesouvisel s opravdovým duchem. Ať už se dělo cokoliv, vždycky to mělo jiné vysvětlení. Nicméně Kaz doufal, že jeden z těch případů ho dovede ke zbytku jeho nezvěstné rodiny.

„No,“ začala Klárka, „ve škole máme takové holky – Margaretu, Keňu a Olívii. Chodí taky do čtvrté třídy. Mají klub, který se schází v domku na stromě u lesa za jejich ulicí, a myslí si, že v tom domku straší.“

„Proč si to myslí?“ zeptal se Kaz.

„Protože se tam dějí divné věci,“ řekla Klárka. „Včera se úplně samy od sebe zabouchly dveře. A pak holky uslyšely varovný strašidelný hlas, který jim říkal: ‚Běžte pryyyyč!‘“ Klárka se snažila napodobit duší kvílení, ale Kazovi s malým Honzou moc nepřipadalo, že by to znělo jako duch.

„Další věc se stala Margaretě včera večer,“ pokračovala Klárka. „Těsně předtím, než šla spát, vykoukla z okna svého pokojíčku a viděla, že se v domku na stromě pohybuje duch. Říkala, že byl trochu namodralý –“

„Jako kdyby se zjevoval?“ přerušil ji malý Honza.

„Jestli to byl duch, musel se Margaretě zjevit, protože jinak by ho nemohla vidět,“ poukázal Kaz.

„Ne, pokud je Margareta stejná jako Klárka a dokáže vidět duchy,“ namítl malý Honza.

„Podle mě to nedokáže,“ řekla Klárka. „Řekla jsem holkám, že si zajdu domů pro svoje vybavení na lov duchů a potom se vrátím zpátky, abych ten domek na stromě prověřila. Chcete jít se mnou?“

„Jasně,“ řekl Kaz.

„Já taky! Já taky!“ vykřikl malý Honza.

Klárka z batohu vytáhla lahev na vodu a duchové se smršťovali… víc… a víc… a vpluli dovnitř.

„Mami? Tati? Babičko?“ zavolala Klárka, když si hodila popruh lahve s vodou přes rameno a zamířila ke schodům. „Máme s Kazem případ. Do večeře budeme zpátky.“

Maminka vystrčila hlavu ze své kanceláře. „Dobře, zlatíčko,“ řekla. „Užijte si to.“

Kaz měl dojem, že si Keňu pamatuje z té divadelní hry, ve které hrála před pár měsíci i Klárka. Neřekl by ale, že někdy viděl Margaretu nebo Olívii.

Klárka zvedla svůj batoh. „Tady.“