Kouzelné štěňátko
Zablácené tlapky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Sue Bentleyová

Kouzelné štěňátko – Zablácené tlapky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dětské knihy od Sue Bentleyové jsou často o zvířátkách a vílách. Sue žije v Northamptonu a miluje čtení, chození do kina a vysedávání na své zahradě, kde u rybníčku pozoruje žáby a mloky. Kdyby nebyla spisovatelkou, pravděpodobně by se věnovala parašutismu nebo by operovala mozky. Píše hlavně proto, že při tom může pít litry a litry čaje. V životě potkala a vlastnila mnoho psů a koček a každý z nich jí do života vnesl svoje jedinečné kouzlo.

Prolog

Hrom se zastavil, aby se z plna hrdla napil křišťálově čisté vody, která svižně tekla mezi dvěma kusy ledu. Byl šťastný, že je zpátky ve své rodné zemi. Radovánky mladého vlka se stříbřitě šedou srstí trvaly jen chvíli, dokud si nevzpomněl na svou zraněnou matku Kanistu.

Z ničeho nic se ledovým vzduchem ozvalo děsivé zavytí.

„Šedoun!“ zalapal Hrom po dechu. Strašlivý vlk samotář mu byl na stopě.

Objevil se oslňující záblesk a třpytivá sprška zlatavých jiskřiček. Na místě, kde ještě před chvílí stál Hrom, se krčilo maličké chlupaté černobílé štěňátko kolie s očima barvy půlnoční modři.

Celý se třásl, ale věřil, že jej jeho maskování před hrozivým Šedounem ochrání. S bříškem u země se Hrom plazil k zasněženému křoví.

Najednou se skrz křoviny protlačil temný stín, z větví shodil peřinu sněhu a malému štěňátku se málem zastavilo srdce. Šedoun ho našel!

Ale místo temně šedého čumáku a nelítostných černých očí uviděl dobře známý, stříbřivě šedý čenich a zářivě zlaté oči.

„Maminko!“ zaštěkal s úlevou.

„Jsem ráda, že jsi v pořádku, můj synu, vrátil ses však v nebezpečný čas,“ pronesla vážně Kanista svým vřelým a sametovým hlasem. Přitulila se k černobílému čenichu zamaskovaného vlčete a bolestí svraštila obličej.

„Šedounovo jedovaté kousnutí tě oslabilo!“ Hrom vyfoukl drobný oblak zlatavých jiskřiček, které se vsákly do matčiny zraněné nohy a zmizely.

„Děkuji ti, Hrome. Cítím, že bolest ustupuje. Teď však není čas na to, abys mi pomohl načerpat veškeré mé síly. Musíš jít – Šedoun už je skoro tady,“ zašeptala něžně Kanista.

Hromova malého tělíčka se zmocnil smutek, když si vzpomněl na svého zemřelého otce a malé brášky a kdysi tak hrdou smečku Měsíční packu, která byla dnes již minulostí. V jeho zářivě modrých očích se odrážela zlost. „Jednoho dne se po tvém boku Šedounovi postavím!“

Kanista pyšně přikývla. „Ale do té doby se musíš ukrýt do druhého světa. Použij své maskování a vrať se zpátky, až budeš silnější.“

Vzduch protnulo další hrozivé zavytí. „Vím, že jsi tady! Neschovávej se, každou chvíli bude po všem!“ řval Šedoun svým ledovým hlasem.

„Na nic nečekej, Hrome! Zachraň se!“ naléhala Kanista.

Štěněčí černobílá srst byla znenadání posetá zářivě zlatými jiskřičkami. Hrom tiše zakňučel. Cítil, jak se ho zmocňuje síla. Zlaté světlo okolo něj bylo čím dál zářivější…

Kapitola PRVNÍ

Beth Hollisová se vzbudila a zmateně hleděla na nepovědomý bílý strop s nízkými černými trámy. Do okna bubnoval déšť a ona skrze něj slyšela zpěv ptáků, zvuky zvířat a hlasy lidí venku. Po chvíli Beth konečně došlo, že se nachází v podkroví Farmy na konci světa, patřící její tetě a strýčkovi. Měla tu strávit část prázdnin, zatímco její rodiče byli pryč.

V místnosti vládla stále docela tma a poryv větru hnal hlasitý déšť do okenního skla. Beth si přetáhla přes hlavu peřinu a nechala se obklopit konejšivým teplem.

Znenadání se dveře místnosti rozlétly dokořán a Beth zaslechla tlumené kroky, které mířily přímo k posteli, a poté pocítila závan studeného vzduchu, když z ní někdo strhl peřinu.

„Vstávat a cvičit!“ zařval drzý hlas. „Na farmě se musí vstávat brzy!“

„Hej!“ zaprotestovala Beth, ale v tu ránu seděla, rovná jako pravítko.

Z výšky a s úšklebkem na tváři na ni shlížel Martin Badby, její vysoký, černovlasý bratranec.

„Vrať mi to!“ dožadovala se Beth a s napřaženýma rukama se na něj vrhla.

„Ani mě nehne!“ zakrákal couvající Martin a peřinu odhodil přes celou místnost.

Beth se zamračila. Martin měl dvanáct let, byl tedy o tři roky starší než ona, ale choval se, jako kdyby ho právě pustili ze školky. Rád si z lidí dělal legraci, nejraději ze své malé sestřenice.

„To od tebe nebylo vůbec hezké!“ soptila.

„Vážně? Tak mě třeba zažaluj!“ vysmál se jí. „Půjdeš už dolů?“

Beth sebou plácla zpátky na postel a vzdorovitě zkřížila paže na prsou. „Ne, to teda nepůjdu! Teta Em říkala, že si první ráno můžu klidně pospat!“

„To jenom proto, že jsi včera tak vyváděla. Slyšel jsem tě, jak sis svým rodičům stěžovala ‚Já jsem taková chudinka! To je tak příšerné, že musím zůstat na téhle nudné staré Farmě na konci světa,‘“ napodoboval ji směšně ukňouraným hlasem.

„Takhle já nemluvím!“ ohradila se Beth a cítila, jak jí začínají hořet tváře. „Jak by ses cítil ty, kdyby tě máma s tátou nechali u příbuzných a sami si na dva týdny odletěli do Ameriky?“

Beth přikývla.