Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

© Lenka Sadílková 2021

ISBN 978-80-7650-711-1 ePub

ISBN 978-80-7650-712-8 mobi

Láska je jako sněhová vločka.
Když si myslíš, že ji pevně držíš, roztaje.

Neznámý autor

Playlist

Imagine Dragons – Natural

Michele Morrone – Dark Room

ItaloBrothers – Summer Air

Little Mix – Confetti

MON SUN feat. Avril Lavigne – Flames

OMJamie – Winter Bear

Fall Out Boy – Thnks Fr Th Mmrs

Linkin Park – Heavy

Michele Morrone – Hard For Me

James Arthur – Impossible

Jonathan Roy – Lost

Vojta D – Slunce

Ed Sheeran – Afterglow

The Lummineers – Ho Hey

Aurora – Winter Bird

Kina Beats – Get You The Moon ft. Snow

Prolog

Zabrzdila jsem, až odletěl sníh. Posunula jsem si lyžařské brýle na čelo a rozhlédla se. „Tohle nikdy neomrzí,“ povzdechla jsem si s pohledem na úpatí Alp. Nebe bylo jako vymetené, slunce svítilo už od rána a postupně nabíralo na síle. Jedna hora se tyčila nad druhou, jako by se předháněly, která je vyšší. Měla jsem pocit, že za nimi nic není. Že tam svět končí. A pod sebou jsem měla všechno – lidi čekající na lanovku nebo jen tak sedící u stolů s čaji a svařáky. Pár chat a hotel. Jinak nic. Všichni byli tak malí a tak bezvýznamní. Tenhle pohled miluju. Je spojen s nadpozemským pocitem, že mám všechno pevně ve svých rukách.

Jezdím sem každý rok. Nikam jinam bych na zimní dovolenou ani nezavítala. Oblíbila jsem si to tady hned napoprvé. Pro jízdu na snowboardu je to tu ideální – široké sjezdovky, boží výhled, nikdo vás tu nezná! A kolem… Jen příroda. Miluju sníh, led, zimu i mráz. (Zmrzlinu nevyjímaje.) Jenom jsem si za svou láskou musela vždycky dojet. Doma se totiž bílo neudrží déle než pár týdnů.

Nestačila jsem se ani nadechnout čerstvého horského vzduchu, když mi stehnem a zády projela bodavá bolest. Někdo do mě prudce narazil. Až mi z uší vylétla sluchátka! Dopadla jsem tvrdě na zem a narazila si kostrč.

„Auuu!“ zakvílela jsem.

„Co to kur–“ Zabrzdil a sníh odletěl přes čtvrt sjezdovky. Hned nato se rozplácl přede mnou. Trhnutím si odepnul jednu nohu ze snowboardu a postavil se. Zatímco jsem se sbírala ze země a nebyla schopna slova, neznámý si sundal helmu a odhalil tvář. „Do hajzlu!“ Oklepával ze sebe sníh. Jen sluchátka se mu bimbala kolem krku a Reynolds z nich vyřvával své And you’re standing on the edge face up…

„Nemůžeš dávat pozor, sakra?“ obořila jsem se na něj.

„Co?“ vyštěkl a nevěřícně vykulil modré oči. „Já?“ ukázal si na hruď.

„A kdo jiný? Já tady jen stála!“ rozhodila jsem rukama. On si snad myslí, že za to můžu. Dělá si prdel? To já stála bokem! letělo mi hlavou.

„No právě!“ ušklíbl se. „Zastavit uprostřed sjezdovky a čumět!“ pokračoval a máchal přitom naštvaně rukama.

„Jsem na kraji sjezdovky a můžu si dělat, co chci. I kdybych jela jako začátečník, máš dávat bacha!“ Strhla jsem si kuklu i s helmou, abych dala vlasům chvíli pohov. Po celém dni, kdy byly připláclé k hlavě, si to zasloužily. „Nehledě na to,“ pokračovala jsem s důrazem, „jsem dostatečně vidět!“ Udělám výmluvnou pauzu a ukážu si na bundu s tyrkysovo-žlutými detaily.

Tyhle týpky fakt miluju. Myslej si, že jsou pány sjezdovky a můžou si dělat, co chtěj. Bezpečnost nadevše – učil mě táta.

„No jasně,“ uchechtl se. „Takže za to můžu já!“ vydechl nevěřícně.

„Samozřejmě. Kdybys byl slušnej, tak by ses aspoň zeptal, jestli mi nic není, když už jsi to do mě našil. A nedával mi svou nepozornost ještě za vinu!“ řvala jsem, zatímco jsem ho propichovala očima, jak mám ve zvyku, když jsem v ráži. Ještě chvíli jsem si ho měřila pohledem, a když nic neříkal, sedla jsem si do sněhu a začala utahovat popruh vázání.

„Když takhle vyšiluješ, tak ti nejspíš nic není. A s pusou tím tuplem nic nemáš.“ Zapřel se rukama o kolena a naklonil hlavu. „Co?“

„Ne, není! Díky!“ odsekla jsem.

„Si myslím,“ prsknul, nasadil si helmu a rozjel se pryč.

„Nazdar,“ zabručela jsem. S povzdechem jsem se zahleděla na protější hory, kde se slunce střetlo s šedými mraky. Vítr je pozvolna rozfoukával tak, že z nich nakonec zbyly jen jakési útvary rozváté napříč oblohou. Seděla jsem tam docela dlouho. Kolem jezdili lyžaři, snowboarďáci i děti, které byly na těch svých malých lyžičkách tak roztomilé! Slunce se mi opíralo o tvář a prohřívalo celé tělo až k morku kostí. Do očí mi svítilo tak, že jsem je musela zavřít. Přemýšlela jsem o posledním půlroce života, jenž se mi rozpadl na kusy. Mohla jsem něco změnit? ptala jsem se v duchu. Ovlivnit? Možná… Zvedla jsem se. Ten namachrovaný frajírek mi zkazil celý požitek z jízdy. Otrávil mě tak, že jsem se odebrala zpátky na pokoj. Těšila jsem se, až své zmučené tělo ponořím do vířivky.

Kapitola 1

„Zdárek, Hvězdo. Tak jak se jezdilo?“ křikl Leo z gauče. „Nějak brzo, ne?“ dodal a udiveně pohlédl na hodiny.

„Jo. Nějakej idiot mě sejmul,“ odpověděla jsem znechuceně.

„A jsi v poho?“ napružil se a obličej se mu starostí zachmuřil.

„Jo. Jen mi zkazil náladu. Všechno mě bolí. Dám si sprchu a jdu do bublin.“

„A stál ten idiot aspoň za to?“ zahýbal obočím a škodolibě se zašklebil.

Už už jsem se nadechovala k odpovědi, když jsem si všimla toho, co měl na sobě. „Ty máš moje legíny na cvičení?“ nevěřila jsem vlastním očím. Moje oblíbené legíny teď zdobily Leovy vyzáblé nožky.

„Promíň,“ protáhl, uculil se a začal rudnout. „Když ony jsou tak pohodlný. Zvýrazňujou mi zadek a…“

„Stop!“ zvedla jsem ruce. „Nechci vědět, co všechno ti zvýrazňujou. Mají zvýrazňovat MŮJ zadek. Ne tvůj,“ kulila jsem oči v afektu (už zase). „Ole, proč si nekoupíš svoje a nosíš moje?“ vzdychla jsem.

„Hele, nevím. Ještě jsem tak pohodlný legíny nenašel. Kde žes je koupila?“ pronesl a hladil se po stehnech.

Promnula jsem si obličej a začala rozvazovat boty. „Nevím. Někde na netu. Nech si je…“ Stejně bych je už nenosila.

„Seš moje Hvězda,“ nahnul se a vlepil mi pusu na tvář.

Říkám Leovi Ole, protože jeden čas hodně pil tequilu Mexicana Ole Blanco. On mně Hvězdo. Prý mám vlasy jako hvězdy. Už jsme si na to za ty tři dlouhé roky oba zvykli, ale nikdy jsem to úplně nepochopila. Nepadli jsme si do oka hned, co se ke mně nastěhoval. V tu dobu mi to bylo tak nějak jedno. Měla jsem těžké období a zrovna jsem se přestěhovala do dost drahého a velkého bytu. A to jsem byla ráda, že jsem nějaký vůbec sehnala. Tenkrát totiž, jako na potvoru, žádná garsonka ani menší byt nebyl k mání. Sama bych to ze svého příjmu neutáhla. Ačkoliv jsem samotář, chtě nechtě jsem musela napsat inzerát, že sháním spolubydlícího. Ozval se kdekdo. Chlapi, kteří si mysleli, že snad hledám přítele; holky, co nabyly dojmu, že jde o studentský byt, a už chtěly plánovat večírky (nebo mi byly tak nesympatické, že pro mě bylo těžké se s nimi vůbec bavit). A pak přišel Leo.

V telefonu se zdál být odhodlaný a vypadal, že přistoupí na cokoli. Teď však měl už půl hodiny zpoždění. Seděla jsem na své staré pohovce z bazaru a četla si knihu. Místo aby jen zazvonil, rovnou zabouchal na dveře. Cukla jsem sebou, ale nenechala jsem se vyvést z míry.

„Jdeš pozdě,“ prohodila jsem líně k zavřeným dveřím, aniž bych zvedla oči od písmen. Asi deset sekund bylo ticho. Pak se ozval zvonek. Obočí mi vystřelilo vzhůru a hádala jsem, jestli je to stále on. Nikdo ze známých nevěděl, že bydlím zrovna tady. Spálila jsem mosty. „Pojď dál,“ zavolala jsem, hlasitě zaklapla knihu a ohlédla se po dveřích.

Klika se potichu pohnula, dveře se pomalu otevíraly – úplně jako v hororu. A když byly konečně dokořán, stálo v nich monstrum typu vyhublého kluka. Měl tyrkysové kalhoty a fialovou polokošili, oříškové vlasy a nagelovanou patku.

„Promiň,“ zamumlal, „jdu pozdě.“

„To jdeš.“

„Mám jít?“ ukázal za sebe a pomalu se otáčel k odchodu. Bylo mi ho líto. Vypadal jak spráskaný pes. Jako dítě, které přišlo pozdě na večeři, místo níž dostane spíš na zadek.

„Jsi tady, no ne?“ usmála jsem se a on se trochu uvolnil. „Pojď dál.“

Jeho hnědé oči rázem nabraly úplně jiný odstín. „Já jsem Leo,“ ožil a spěchal ke mně s napřaženou rukou.

„Mia.“ Zčervenal, když jsme si podali ruce a usedli na pohovku. „Kolik ti je?“ začala jsem se vyptávat.

„Dvacet tři.“ Zrudl ještě víc. Jako by se snad styděl za svůj věk. Přitom já byla jen o rok starší (i když jsem na to vůbec nevypadala).

„Studuješ?“

„Ne. Pracuju jako operátor v pojišťovně.“

„Aha. Tady ve městě?“ Přikývl. „S nájmem bysme šli půl na půl a přespávací návštěvy se zakazujou! Nechci tady po ránu snídat s dalším klukem. Já to samozřejmě budu dodržovat taky.“

„Počkej, jak s dalším klukem?“ Na krku se mu začaly tvořit rudé fleky. „Já… totiž… jak…“

„Chceš říct – jak vím, že jsi gay?“ zaculila jsem se. Byl fakt roztomilý! Jej, hochu, tak se na sebe podívej, problesklo mi hlavou, ale řekla jsem jen: „Je to na tobě vidět.“

„A…“

„A nevadí mi to,“ nenechala jsem ho dokončit otázku. Nato se mu na tváři rozlil ten nejupřímnější úsměv, jaký jsem kdy viděla, a já nemohla jinak než se usmát taky.

Styděl se pořád. I pár měsíců poté, co se nastěhoval. A hodně! Když jsem vešla do obýváku, odešel. No, odešel… Utekl! Ale jakmile jsem místnost opustila, cvakla klika jeho pokoje a byl zpět. Postupem času jsme spolu začali snídat. Jeho hrůznou kombinaci toustu s Nutellou jsem nepochopila dodnes. (A taky se mi z toho pořád dělá špatně, stejně jako když někdo jí jogurt s rohlíkem – ble!)

Za pár týdnů jsme se v obývacím pokoji sešli znova. Tentokrát si už ke mně ovšem přisedl. Hrála jsem zrovna playstation. Nejdřív jen koukal. Později se začal vyptávat – co hraju, jak se to ovládá a jestli je to těžké. Když jsem ho vybídla, aby si to zkusil, propadl tomu stejně jako já. Den nato jsme šli koupit druhý ovladač a spolu s ním i hry pro multiplayer. (Teď přímo zbožňuje Crash Bandicoot a Jumanji.) Trvalo to tři roky, ale nakonec jsme k sobě cestu našli. Věříme si a vzájemně se podporujeme. Jsme skoro jako sourozenci – jako teplej brácha se ségrou. Jak by se Leo asi líbil Zacovi? Dovolila bych si říct, že se svou povahou by si s ním rozuměl ještě víc než já.

Užívala jsem si bublinky, které mi obklopovaly tělo a lechtaly mě na kůži. Nemyslela jsem na nic. Přijela jsem přece relaxovat, a ne si zatěžovat hlavu. Znáte ten pocit, když víte, že vás někdo pozoruje? Tak přesně takový jsem právě měla. Rozhlédla jsem se po obrovské místnosti s bazénem. Snadné – vířivka, v níž jsem se právě rochnila, byla o pár schůdků vyvýšená. Celá jedna strana byla prosklená a člověk si mohl užívat nejen výhled na zasněžené hory. Na opačné straně se nacházela ratanová lehátka narovnaná podél bazénu. Vedle nich byly dveře, za kterými se ukrývala sauna.

Tu zrovna nemusím. Leo tvrdí, že je tam víc druhů. Prý si každý najde svou. Ale já moc dobře vím, že tam chodí hlavně balit chlapy, a myslím, že je mu úplně jedno, v jaké se mu zrovna zadaří. Já tam zajdu, jen když jsem zmrzlá ze svahu a potřebuju se prohřát. Mou doménou je vířivka s asi milionem trysek, co pění vodu.

A právě u těch dveří se mé oči setkaly s druhýma – modrýma jako samotné nebe. Hezčí jsem v životě neviděla.

Zpanikařila jsem a ponořila se do vody po bradu. Kdyby se mi chtělo fénovat vlasy, snad bych se i potopila, ale to by pak vypadalo přesně jako v těch komediích, kdy se holka schová celá pod hladinou v domnění, že není vidět, vzápětí se vynoří s hlasitým nádechem a z obličeje si odstraňuje mokré vlasy. Ani já nikdy nevydržela pod vodou dlouho. A hlavně – už mě viděl. Zírali jsme si přímo do očí. On?

Stál ode mě asi osm metrů, ale ty oči jsem viděla, jako by byl přímo tady. Fešák! Postavu měl vypracovanou. Bylo vidět, že je v posilovně doma – samý sval a tvrdý jako skála. Havraní vlasy měl na bocích sestříhané. Kapalo z nich a nahoře si je nedbale uhladil dozadu. Přes rameno měl přehozený bílý ručník a zpod něj mu vybíhal detailně propracovaný svalnatý býk s kruhem v nose. Vypadal, jako kdyby ho někdo vytetoval na jeden zátah.

Hleděli jsme na sebe, dokud se neotočil. To jiskření bylo nepopiratelné. Navíc v tom byla určitá hloubka. Zdálo se mi, jako kdyby ve mně objevil všechny tajné skrýše. Kouzlo pominulo. Přistoupila k němu vysoká peroxidová blondýna ve svítivě růžových plavkách. Tak malých, že sotva zakryly její obří melouny. Silikon. Na tuty! No jasně! Kdo jinej? Nakrčila jsem nos. Tihle jsou pro sebe stvoření. Mířili ven. Můj zrak padl na jeho svalnatá záda. Další kérka? podivila jsem se. Od krku k zadku se mu táhla sjezdovka, po níž se řítil muž na snowboardu. Jak minimalistický, ušklíbla jsem se v duchu. Vsadila bych cokoli, že je to on. A pak jsem si všimla jeho zadku – aww, nejhezčí místo hned po očích!

Fakt den nanic, říkala jsem si, když jsem brala za kliku hotelového pokoje. Od té chvíle, co se naše oči setkaly, jsem se cítila jako nahá. Jako kdyby mi nahlédl přímo do duše a vmžiku se dozvěděl úplně všechno. (A to mi nebylo vůbec příjemné.)

„Ježiši, Hvězdo!“ polekal se Leo, jakmile jsem rozrazila dveře. „Nemůžeš sem takhle vletět!“ Strnula jsem. Leo popuzeně rozhazoval rukama a maličko si odsedl od kluka s hnědými vlasy po ramena, který byl zřejmě ve stejném šoku jako my dva.

„No tak promiň, ale já tu bydlím taky,“ nasadila jsem možná ostřejší tón, než bylo třeba.

„To já přece vím. Sorry.“ Otočil se k příteli, vzal jeho ruku, položil si ji na hruď a zazubil se. „Cejtíš, jak mi buší srdce?“ zeptal se ho naoko rozechvěle, aby demonstroval míru svého úleku.

„Ach jo,“ zakoulela jsem očima, „nenechte se rušit. Jdu do baru,“ odbyla jsem je rezignovaně. „Až si to tady… doděláte, tak můžete přijít dolů.“ Na tohle už teda fakt nemám sílu, pomyslela jsem si, zatímco jsem si na hlavě neobratně tvořila kostrbatý drdol, a vyrazila ze dveří.

Bar měl lítačky. Opatrně jsem do nich strčila a nohou vkročila do tmy. Místnost tonula v přítmí, na které si mé oči musely chvilku zvykat. Po levé straně stály obsazené stoly s výhledem. Udělali tady prosklenou stěnu stejně jako u vířivky. Je pravda, že pohled ven byl neuvěřitelný (a asi se ho nikdy nenabažím). Proto byly ty stoly také beznadějně obsazené. Teď jsem tam však nechtěla. Mířila jsem k mohutnému baru, který byl na opačné straně a táhl se po celé délce stěny. Vše bylo podsvíceno modrými LED žárovkami, což místu dodávalo nádech mořského dna. Jen vystavené lahve s alkoholem svítily barevně. Připomínalo mi to mořské korály. Akorát lidí tu bylo na můj vkus dost a jejich hlasy se slily v jeden všeobjímající hluk. Potřebovala jsem panáka, a tak jsem zamířila přímo ke zdroji.

Dřepla jsem si na koženou barovou židli, zadívala se před sebe na rozličné flašky, a když jsem si objednala vodku, začal v reprácích ožívat Michele Morrone se svým Dark Room. Dunivé basy byly podmanivé. Skoro hypnoticky mě nutily přikyvovat do rytmu. Tak na zdraví, Hvězdo! popřála jsem si v duchu a pořádně si lokla pálivé tekutiny. Odkašlala jsem si do dlaně, utírala si koutky a vzápětí leknutím celá nadskočila.

„Pronásleduješ mě?“ uslyšela jsem náhle vedle sebe povědomě jízlivý hlas a další lok se mi zadrhnul v hrdle. Znovu jsem se rozkašlala. Tentokrát jsem se však málem utopila. Vodka mi vytekla i z nosu. V krku mě pálilo a v očích jsem cítila slzy. Potetovanej frajírek seděl přímo vedle mě a šklebil se. Jak jsem si ho mohla nevšimnout?

„Neboj, nechci zaplatit pojistku. Tyhle naše setkání jsou jen blbý náhody.“ Kopla jsem do sebe zbytek sklenky a objednala si mojito.

„To by ti na pojistce nevzali.“ Pohnul se a do nosu mě uhodil jeho parfém. Polilo mě horko, když jsem ucítila směs santalového dřeva, pepře a svěžího lesa. Byla tak strašně sexy!

„Co ty víš, jakou mám pojistku? Je to klasický úraz,“ odsekla jsem a odvážila se na něj pohlédnout.

„To jo. Je to úraz, ale těžko říct, jak by se tvářili, kdyby se dozvěděli, že sis ho zavinila sama.“

„Tsss, sama, jo? Ty za to můžeš! Už si to konečně přiznej!“ vyjela jsem. „A mám tam známýho, takže by to nebyl problém,“ dodala jsem a ležérně usrkla studený koktejl. Chvíli jsem měla zase pocit, že mám navrch. O tom, že jde o Lea, přece nemusí vědět.

„Nemusím nic přiznávat. Příště bys měla jít na poloviční nebo dětskou sjezdovku,“ odvětil laxně, v klidu se napil piva a hleděl dopředu, jistý si sám sebou, prevít! To už jsem ale viděla rudě. Nikdo. Nikdo mě nebude urážet, že neumím jezdit. A už vůbec ne tenhle namachrovanej idiot, co protahuje trubky té kozaté barbie v malých plavečkách! Jezdím od devíti let. A víc než dobře!

„Děláš si srandu?!“ utrhla jsem se na něj. „Jezdím dost dlouho na to, abych věděla, že ten, kdo tam nemá co dělat, jsi ty!“ Vztekle jsem si objednala dalšího panáka.

„Já? To se pleteš,“ řekl po chvíli a dál si v klidu popíjel.

„Tak se měj.“