Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Tajemná služebná

Vydání první

Copyright © 1977 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2499. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Mysterious Maid-Servant vydaného

nakladatelstvím Barbara Cartland Ebooks Ltd v roce 2012

Český překlad © 2022 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1784-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1785-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Barbara Cartland

Tajemná služebná

POZNÁMKA AUTORKY:

Popis Cheltenhamu z roku 1816 je tak historicky přesný, jak jen to bylo možné.

Lázeňská kolonáda Montpellier byla následujícího roku stržena a zcela přestavěna. Váha z Williamsovy knihovny je nyní uložena v cheltenhamském muzeu.

Vévoda z Wellingtonu v poválečných letech navštívil Cheltenham ještě třikrát, nebyl ale jediným významným návštěvníkem těchto krásných gloucestershirských lázní. Roku 1823 se mezi hosty dali najít čtyři vévodové, tři vévodkyně, šest markýzů, deset hrabat, třiapadesát lordů a sedmdesát dam s titulem lady.

Vévoda z Orléans pobyl v lázních tři měsíce a později se z něj stal francouzský král Ludvík Filip.

Plukovník Berkeley žil s Marií Footeovou několik let a narodily se jim dvě děti. Neubral nic na svém provokativním chování a rozzuřilo ho, když šéfredaktor z novin Cheltenham Chronicle kritizoval jeho chování. Když později stejné noviny utrousily nevybíravé poznámky o dámách účastnících se místního honu, plukovník se dvěma přáteli vtrhl do šéfredaktorova domu, a zatímco oba přátelé strážili vchod, plukovník onoho zlořečeného pisálka spráskal bičem.

Plukovník Berkeley byl zároveň štědrým donátorem celého města. Pomohl založit místní koňské závody a později se stal lordem Seagravem a pak prvním hrabětem z Fitzhardingu.

Berkeley Castle je i dnes jedním z nejkrásnějších hradů v Anglii. Aby bylo možné zachovat jeho nádheru a navrátit ho k bývalé slávě, bylo nutné roku 1919 prodat Berkeley Square a panství v srdci Mayfairu.

Thomas Newell se stal hlavním lékařem krále Jiřího IV.

Kapitola 1.

1816

„Do pekel horoucích! U Boha všemohoucího, ty zatracený blázne – dej ty nešikovné pracky pryč. Vypadni – slyšíš mne? Už u mne nepracuješ – a já nechci už nikdy vidět tvůj ošklivý obličej.“

Komorník vyběhl z pokoje a muž na lůžku dál klel vojenskými nadávkami, které mu snadno přecházely přes rty.

Když pak ucítil, že jeho vztek poněkud pomíjí, všiml si pohybu v zadním konci velké ložnice a poprvé si uvědomil, že tam služka čistí krb. Dosud mu pohled na ni zakrýval vyřezávaný okraj jeho velké postele s nebesy, nyní se však trochu nadzdvihl v polštářích a zvolal: „Kdo jsi? Co tu děláš? Nevěděl jsem, že je ještě někdo v místnosti.“

Otočila se a on spatřil, že je velmi štíhlá a má pod služebnickým čepcem nepřirozeně drobný obličej.

„Já – jen jsem – čistila – krb, mylorde.“

Překvapilo ho, že má měkký a kultivovaný hlas, a hrabě na ni zíral, když se pohnula ke dveřím s těžkým mosazným kbelíkem v ruce.

„Pojď sem,“ nakázal jí.

Na okamžik zaváhala.

Pak jako by se donutila poslechnout jeho příkaz, pomalu k němu zamířila a on spatřil, že je ještě mladší, než zprvu usuzoval

Zastavila se u nohou postele, než však mohl promluvit, všimla si jeho odhalené nohy a od krve zašpiněných obvazů, které mu prve komorník převazoval.

Hrabě chtěl promluvit, když řekla hlasem dívky nepochybně z vyšší společnosti: „Dovolíte mi – abych vám převázala nohu, mylorde? Mám s péčí o nemocné zkušenosti.“

Hrabě se na ni překvapeně podíval a pak řekl neurvale: „Není možné, abys mi ublížila víc než ten blázen, kterého jsem zrovna poslal pryč.“

Služka přistoupila blíže, postavila těžký kbelík na zem a pohlédla na jeho nohu. Pak velmi jemně stáhla cíp obvazu na stranu.

„Obávám se, mylorde, že vaše zranění nebylo obvázáno správně. Proto se obvaz k ráně přichytil a odstranit ho bude bolestivé, pokud ho neodmočíme v teplé vodě.“

„Dělej, jak myslíš,“ odsekl hrabě stroze. „A já se pokusím ohlídat svůj jazyk.“

„Zapomeňte, že jsem žena, mylorde. Můj otec vždycky říkal, že muž, který snáší bolest bez klení, je buď svatý, nebo tuřín.“

Hrabě se téměř neznatelně usmál.

Sledoval ji, jak jde k umyvadlu.

Nejprve si umyla ruce ve studené vodě, kterou pak vylila. Pak do porcelánového umyvadla nalila trochu teplé vody, kterou chtěl jeho komorník použít na holení.

Přinesla ji k posteli a pomocí vaty, kterou do vody namáčela, začala obratně uvolňovat obvazy, které se lepily na nesčetné jizvy, jež na noze hraběte z Lyndhurstu zanechal chirurg po odstranění střely.

Byl střelen zblízka těsně nad koleno a jen díky obrovské síle vůle a díky tomu, že využil všech svých pravomocí generála, mu noha nebyla amputována hned po bitvě u Waterloo.

„Hrozí vznik gangrény, mylorde,“ bránil se lékař, „a pak vaše lordstvo nepřijde jen o nohu, ale i o život.“

„Risknu to,“ odvětil hrabě. „Ať se propadnu, jestli budu žít jako mrzák, který ani nemůže pořádně nasednout na koně.“

„Já vaše lordstvo varuji –“

„A já na vaše varování nedbám a nestojím ani o vaše pochybné schopnosti,“ odsekl hrabě.

Trvalo však několik měsíců, než ho ve velkých bolestech mohli na nosítkách přivézt domů do Anglie.

Poté co ho v Londýně nečekala nijak zázračná léčba, rozhodl se odcestovat do Cheltenhamu, protože se doslechl, že zdejší chirurg Thomas Newell je vynikající.

Hrabě byl ostatně jedním z mnoha stovek lidí, kteří Cheltenham navštívili výhradně kvůli jeho výjimečným lékařům.

Přestože Thomas Newell způsobil jeho lordstvu větší muka, než s jakými se kdy za celý svůj život setkal, důvěra v něj vložená byla oprávněná, protože nebylo pochyb o tom, že se noha začíná hojit.

Hrabě už neklel, přestože několikrát zamrkal bolestí, když mu služka odstraňovala zakrvácené obvazy. Pak se dívka rozhlédla kolem, jako by hledala čisté.

„V horní přihrádce prádelníku,“ poradil jí hrabě.

Služka našla krabici s obvazy a plátnem a kriticky se na ně zahleděla.

„Co se děje?“ zeptal se hrabě.

„Nic se neděje, ale není tu nic, co by bránilo, aby se vám obvazy zase přilepily na rány. Pokud mi to vaše lordstvo dovolí, přinesu mast, kterou vyrábí má matka. Je nejenom hojivá, ale zároveň zabraňuje, aby se obvaz přichytil.“

„Byl bych rád, kdybys mi mast přinesla,“ odvětil hrabě.

„Přinesu ji zítra,“ slíbila služka.

Zavázala mu rány a překryla je čistým plátnem.

„Proč musím čekat do zítřka?“ zeptal se hrabě.

„Nemohu jít domů, dokud nemám hotovou práci.“

„A co máš na práci?“ zeptal se.

„Jsem služebná v domácnosti, mylorde.“

„Jsi tu dlouho?“

„Ne, mylorde. Nastoupila jsem včera.“

Hrabě pohlédl na měděný kbelík, který stál na zemi u postele.

„Zdá se mi, že jsi dostala tu nejtěžší práci,“ poznamenal a zamračil se. „Nevypadáš, že bys byla schopná zvládnout tak těžké břemeno.“

„Poradím si.“

Mluvila s odhodláním, které mu napovědělo, že ani práce, kterou dělala doposud, nebyla jednoduchá.

Když pak hrabě sledoval její prsty, které obratně dokončovaly obvaz, všiml si kostí na jejích zápěstích. Byly velmi dobře zřetelné, a to upoutalo jeho pozornost a přimělo ho ještě pátravěji se podívat na její tvář.

Nebylo snadné ji vidět zřetelně, protože měla skloněnou hlavu a ve výhledu mu bránil čepec. Když se však otočila, aby si vybrala další obvaz, všiml si, že má tvář velmi štíhlou, až nepřirozeně vyhublou, vystouplé lícní kosti, napjatou bradu a ústa natažená v koutcích.

Jako by si uvědomila, že si ji prohlíží, pohlédla mu do očí a jemu se zdálo, že jsou na její malý obličej příliš velké. Byly to zvláštní oči, tmavě modré jako rozbouřené moře, lemované dlouhými řasami.

Tázavě na něj pohlédla a pak se jí do tváří dostal nádech růžové. Sklonila se a pokračovala v obvazování.

Hrabě si znovu prohlédl vystupující kosti na jejích zápěstích a vtom si vzpomněl, kde je viděl naposledy. Bylo to u dětí v Portugalsku, u dětí rolníků, jejichž úroda byla zničena. Znesvářené armády, které žily z jejich půdy, je nechaly na pospas hladu. Zejména ta francouzská za sebou nenechala nic, z čeho by místní mohli žít.

Hladomor!

Bylo mu z toho zle a hnusilo se mu to, i když věděl, že je to jedna z nevyhnutelných hrůz války. Viděl to tolikrát, že se teď nemohl zmýlit.

Uvědomil si, že mu služka mezitím obvázala nohu tak šikovně, že by to jeho komorník nikdy nedokázal.

Pak ho opatrně přikryla a zvedla kbelík.

„Počkej,“ přikázal jí hrabě. „Na něco jsem se tě ptal a ty jsi neodpověděla. Kdo jsi?“

„Jmenuji se Giselda, mylorde – Giselda – Chartová.“

Než řekla své příjmení, maličko zaváhala – a hraběti to neuniklo.

„Nejsi na tento druh práce zvyklá, že?“

„Ne, mylorde, ale jsem za ni vděčná.“

„Tvá rodina je chudá?“

„Velmi chudá, mylorde.“

„Kolik vás je?“

„Má matka a malý bratr.“

„Tvůj otec je mrtev?“

„Ano, mylorde.“

„A jak jste žili, než jsi přišla sem?“

Měl pocit, že Giseldě jeho dotazy nejsou příjemné, nebyla však v pozici, kdy by mohla odmítnout na ně odpovědět.

Stála a držela mosazný kbelík, který byl tak těžký, že ji převažoval na jednu stranu. Na tak těžkou váhu vypadala příliš křehce a drobně.

Teď už hrabě viděl i prohlubně na jejím krku pod úhledným límečkem vzorovaných šatů a ostré hroty jejích loktů.

Hladověla – tím si byl jist – a věděl také, že nepřirozená bledost její pleti byla příznakem anémie.

„Postav ten kbelík, když spolu mluvíme,“ nakázal jí ostře.

Poslechla ho. Oči měla obrovské a ve tváři strach, když čekala, co jí řekne.

„Je mrhání tvým talentem, Giseldo,“ řekl jí po chvíli, „když zametáš krby a drhneš podlahy, zatímco tvé prsty mají léčivé schopnosti.“

Giselda se nepohnula ani mu neodpověděla, pouze čekala, a tak hrabě pokračoval: „Navrhnu hospodyni, abys sloužila výlučně mně.“

„Nemyslím si, že to dovolí, mylorde. Mají málo služebnictva, což byl také důvod, proč jsem zde získala práci. Do města proudí lidé, protože chtějí být u otevření nových společenských sálů.“

„Problémy hospodyně mne nezajímají,“ odsekl hrabě povýšeně. „Chci tě, a pokud s tím nebude souhlasit, zaměstnám tě já sám.“

Zarazil se. „Možná by to tak bylo v každém případě lepší. Požaduji, abys mi nohu převazovala dvakrát denně, a nepochybně se naskytne celá řada jiných služeb, které mi žena poskytne lépe než muž.“

„Jsem – vašemu lordstvu – opravdu vděčná – ale raději bych – odmítla.“

„Odmítla? Proč bys něco takového dělala?“ zeptal se hrabě nevěřícně.

„Protože, mylorde, si nemohu dovolit ztratit práci zde.“

„Tomu nerozumím.“

„Nerada bych – abyste mne posléze propustil, jako jste propustil svého komorníka.“

Hrabě se rozesmál. „Pokud máš pocit, že jsem Batleyho propustil, tak se pleteš. I kdybych to myslel vážně, rozhodně by mne neopustil. Je se mnou už patnáct let a je zvyklý na mé neurvalé vyjadřování. Ale k tobě se pokusím chovat zdvořileji.“

Giselda sepjala ruce a pohlédla na hraběte ještě nejistěji než před chvílí.

„Co tě trápí teď?“ zeptal se jí. „Nedovedu si představit, že bys dala přednost tomu, aby tě komandovala horda sloužících, když se můžeš stát mou ošetřovatelkou.“

„O to nejde – mylorde.“

„A o co tedy?“

„Uvažovala jsem – jaký bych dostávala plat.“

„Kolik dostáváš teď?“

„Deset šilinků týdně, mylorde. Je to dobrý plat, je dobře známo, že zde, v Německé chalupě, platí dobře. Jinde bych tolik peněz nedostala.“

„Deset šilinků?“ řekl hrabě. „Nu, já ti dám dvojnásobek.“

Giselda zvedla bradu a řekla: „Nepřijmu žádné milodary, mylorde.“

„Přestože je potřebuješ,“ poznamenal hrabě suše.

Znovu zrudla a hrabě dodal: „Tvoje rodina nemá žádné jiné příjmy než to, co přineseš ty?“

„N-ne, mylorde.“

„A z čeho jste žili doposud?“

„Má matka – velmi zručně vyšívá – ale bohužel jí začaly tuhnout prsty – a tak nyní nemůže pracovat.“

„Pak ti budu dávat libru týdně.“

Giselda znovu zaváhala, ale nakonec řekla: „Děkuji, mylorde.“

„Vezmeš si svůj týdenní plat,“ nakázal jí hrabě. „V pravé horní přihrádce prádelníku je guinea. Pak se převlečeš do normálních šatů a poobědváš se mnou a pak pojedeš domů a přivezeš mi tu mast, o které jsme mluvili.“

„Poobědvám s – vámi, mylorde?“

„Přesně to jsem řekl.“

„Ale to není – správné, mylorde.“

„Proč, proboha, ne?“

„Já jsem jen – služka, mylorde.“

„Nebesa! Snažíš se mne poučovat o etiketě?“ zvolal hrabě. „Chůva může obědvat se svými svěřenci, guvernantka se svými žáky, a když já chci, aby moje ošetřovatelka jedla u mé postele, udělá, co jí řeknu.“

„Ano – mylorde.“

„Udělej, co jsem ti nakázal, a okamžitě sem pošli hospodyni. Nejdřív ale chci vidět Batleyho. Řekl bych, že bude čekat venku.“

Giselda věnovala hraběti rychlý pohled a pak zvedla mosazný kbelík. Pak už na něj nepohlédla, ale vyšla ven a tiše za sebou zavřela dveře.

Hrabě se opřel o polštáře.

Obklopovalo ji nějaké tajemství a on měl tajemství rád.

Po chvíli vešel dovnitř Batley.

„Zaměstnal jsem onu dívku jako svou ošetřovatelku, Batley.“

„Doufám, že se osvědčí, mylorde,“ řekl Batley oním uraženým hlasem, kterým mluvil vždy poté, co ho hrabě poslal k čertu. Oba však věděli, že to je jen na oko.

„Není to obyčejná služebná, Batley,“ pokračoval hrabě.

„Není, mylorde. Uvědomil jsem si to včera, když jsem ji viděl dole.“

„Odkud je?“

„Zkusím to zjistit, mylorde. Ale předpokládám, že tu o ní nikdo nic moc vědět nebude. Chybí jim služebnictvo a plukovník je rád, když mají plný stav.“

Hrabě věděl, že je to pravda.

Plukovník Berkeley, jeho hostitel a vlastník Německé chalupy, byl mužem, který očekával dokonalost a spustil hotové peklo, když ji nedostal.

Nekorunovaný král Cheltenhamu, William Fitzharding Berkeley, byl nejstarším synem pátého hraběte. O šest let dříve, roku 1810, seděl ve sněmovně reprezentantů jako zástupce Gloucesterského hrabství, na svou pozici však rezignoval, když jeho otec zemřel a on očekával, že jako šestý hrabě z Berkeley získá místo ve sněmovně lordů.

Jeho nárok na hraběcí titul ovšem nebyl vyslyšen kvůli podezření, že se jeho rodiče stali manželi až po narození třetího syna.

Vdova, lady Berkeleyová, ovšem přesvědčila svého čtvrtého syna, své osmé dítě, že ono obvinění není opodstatněné, a on tak odmítl jak titul, tak majetek.

Plukovník Berkeley, jak se dál nazýval – a Fitz pro své přátele a příbuzné – se choval jako hlava rodiny, majitel Berkeley Castle a rodinných pozemků.

Plukovník Berkeley byl vysoký a pohledný, rád dodržoval dokonalý řád, měl také sklony řídit všechny kolem sebe pevnou rukou, a co se týkalo Cheltenhamu, dalo by se říci, že byl tyran.

Lázeňství bylo jeho koníčkem a svým lázním věnoval čas a peníze. Jeho výroky a temperamentní způsob života byly neustálým zdrojem klepů a vzrušení obyvatel města i návštěvníků.

Ne že by mu záleželo na tom, co se o něm povídá. Považoval se za svůj vlastní zákon a neobešel se bez něj žádný večírek. Ve městě se naprosto všechno organizovalo podle toho, jak se to hodilo jemu – večeře, večírky, divadelní představení i výtržnosti.

Coby svobodného mládence si ho přály získat za zetě všechny intrikánské matky v kraji, ale on neměl v úmyslu obětovat svou svobodu, dokud se to nebude hodit jemu. Proto Německá chalupa, v níž hrabě právě pobýval, hostila mnoho krásných a okouzlujících návštěvnic, které se s plukovníkem znaly poněkud důvěrněji, nicméně nenosily na třetím prstu jeho prsten.

Hrabě se s plukovníkem seznámil na lovu a stali se z nich blízcí přátelé se společným zájmem o sport.

Plukovník Berkeley, který vlastnil smečku loveckých psů už v šestnácti letech, nyní ve svých třiceti lovil střídavě na panství Cotswold a Berkeley.

Přiměl dokonce služebnictvo, aby během honu nenosilo historické kabátce velbloudí barvy a místo nich oblékalo šarlatové kabáty s černým sametovým límcem a stříbrnou a zlatou výšivkou letící lišky.

Jako pán byl plukovník velmi oblíbený a za zabitou drůbež nebo škody způsobené jeho psy byl vždy ochoten štědře zaplatit.

Momentálně byl na Berkeley Castle, a proto byl hrabě v Německé chalupě sám, ale pětadvacet minut cesty z Berkeley do Cheltenhamu pro něj nic neznamenalo – ostatně při honech jezdil mnohem dál.

V Cheltenhamu bylo v módě označovat velkolepá a impozantní sídla, kterých tam bylo opravdu hodně, jako „chalupy“. Se skutečnými chalupami však neměly nic společného a hraběti luxus, kterým byl obklopen, velmi vyhovoval. Bylo mu zcela zřejmé, že ani nejlepší hotel ve městě, Pluh, by mu nemohl poskytnout podobný komfort, jakého si mohl užívat coby plukovníkův host.

Nepřipadalo mu ani trochu trestuhodné, že by měl sebrat svému hostiteli jednu ze služek, protože zkrátka její služby potřeboval on sám. Poslal pro hospodyni a vyložil jí své plány. Protože hospodyně byla zvyklá na způsob chování svého pána a chování šlechty jí vždycky přišlo nepochopitelné, pouze se uklonila a řekla hraběti, že ačkoli to bude obtížné, pokusí se najít někoho, kdo by Giseldu nahradil.

„Proč by to mělo být obtížné?“ ptal se hrabě a rozhlížel se po krásném prostředí.

„Nu, mylorde – dívky někdy nechtějí pracovat na zámku nebo zde v domě,“ odvětila paní Kingdomová a rozpačitě si odkašlala.

Hrabě si náhle vzpomněl, že jednou z hlavních zábav jeho přítele bylo plození nemanželských dětí. Byl nenapravitelný sukničkář a jen v okruhu deseti mil od hradu prý žilo třiatřicet jeho dětí.

O to překvapivější bylo, že Giselda v Německé chalupě pracovala, ale hrabě usoudil, že o plukovníkově pověsti nevěděla.

„Co o tom děvčeti víte?“ zeptal se hrabě hospodyně.

„Nic, mylorde – ale chová se mile a vypadá, že je z lepších poměrů než většina uchazeček, kterých ani tak není mnoho. Vzala jsem ji a doufala, že bude pracovat uspokojivě.“

„Musela jste si všimnout, že je na tuto práci poněkud křehké postavy.“

Paní Kingdomová pokrčila rameny.

Neřekla nic, ale bylo jasné, že si myslí, že služka buď práci zvládne, nebo ne. A pokud ne, existuje jen jediné, co se dá dělat – propustit ji.

Hrabě, který byl ze své vedoucí pozice zvyklý spolupracovat jak s muži, tak se ženami, pochopil vše, co paní Kingdomová neřekla.

„Giselda bude nadále má služebná a já ji budu platit,“ oznámil jí. „Protože nepřespává v domě, bude potřebovat pokoj na převlečení, pokud se bude chtít převlékat.“

„Postarám se o to, mylorde.“

Paní Kingdomová udělala zdvořilé pukrle a odešla.

Hrabě zavolal na komorníka.

„Jídlo, Batley! Kde je to jídlo, co jsem si objednal?“

„Je na cestě, mylorde. Obvykle nechcete jíst tak brzy.“

„Budu jíst, kdy budu chtít,“ opáčil hrabě ostře. „A řekni majordomovi, že bych rád lahev slušného klaretu.“

Hrabě sledoval, jak dva sloužící přinášejí stůl, který postavili u postele. Pak přinesli tác se studeným masem, který by povzbudil chuť každého labužníka.

Na rozdíl od jeho současníků se plukovník Berkeley zajímal o jídlo a jako hrabě se v cizině naučil vychutnávat jemnější chutě kontinentální kuchyně.

Dnes večer objednám něco docela jiného, pomyslel si.

Uvědomil si, že ho zajímá, jak to dopadne, když před hladovějící předloží hojnost jídla. Kolikrát si v Portugalsku přál mít sto volských povozů naložených obilím, aby je mohl rozdělit mezi ženy a děti. Ale jak už to tak bývá, vojáci měli sami často hlad a jídla nebylo nazbyt.

Nikdy by ho ovšem nenapadlo, že někdo bude hladovět v Anglii, která se i po dlouhých letech války s Napoleonem zdála být zemí oplývající mlékem a strdím.

Vtom vešla do místnosti Giselda a vypadala úplně jinak než předtím.

Měla prosté modré šaty, které byly, jak si hrabě všiml, poněkud vyšlé z módy. Na druhou stranu to rozhodně nebyly šaty, které by ve svém šatníku měla služebná.

Kolem krku měla drobný mušelínový límeček svázaný na mašličku modrou saténovou stužkou a stejné mušelínové volánky jí obepínaly zápěstí. Ty sice zakrývaly výrazné kosti na jejích pažích, nic však nedokázalo schovat ostré linie její brady nebo stíny pod lícními kostmi.

Na hlavě už neměla velký čepec a hrabě spatřil, že má plavé vlasy, které si sčesala z oválné tváře. Upravila si je v nápodobě elegantního účesu, bylo však vidět, že vlasy, stejně jako jejich majitelka, jsou zesláblé a řídké a kvůli nedostatku výživy působily zplihle.

Zastavila se těsně za dveřmi, krátce pohlédla směrem ke stolu se stříbrnými mísami plnými jídla a pak se zadívala na hraběte.

„Čekám, že se ke mně přidáš,“ oznámil jí. „Usoudil jsem, že za této situace by ti bylo příjemnější, abychom se obsluhovali sami – nebo, lépe řečeno, abys obsluhovala ty mě.“

„Ano, mylorde.“

„Dal bych si sklenici klaretu a doufám, že si dáš se mnou.“

Giselda zvedla dekantér ze servírovacího stolku a nalila hraběti sklenici. Pak pohlédla na svou vlastní a zaváhala.

„Udělá ti to dobře,“ naléhal hrabě.

„Myslím, že by to – nebylo rozumné, mylorde.“

„Proč?“

Už když tu otázku pokládal, věděl, že je hloupá, a tak se okamžitě zeptal na něco jiného. „Kdy jsi naposledy jedla?“

„Včera večer, než jsem odešla odsud.“

„Snědla jsi toho hodně?“