Život je
někdy jako…

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Iveta Vybíhalová

Život je někdy jako… – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

mé úžasné rodině, přátelům a všem, kdo mi
jakkoliv pomohli s vydáním této knihy.

ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ
za sponzorský dar patří:

obecnímu úřadu mého bydliště

Liboru Bílkovi, s.r.o.

Autodopravě Zdeněk Hrubý, s.r.o.

Marku Stillerovi

a nejmenovanému dárci.

Je krásný slunečný den. Den jako vystřižený z čítanky, procházím se po rozkvetlé louce, všude tisíc kopretin. Kopretiny mám moc ráda, i když smrdí jako bolavá čapa, ehm… jak by řekl můj táta.

Kolem je neuvěřitelné ticho, v mé hlavě se zrodí nápad lehnout si do trávy. Jen tak si ležím, koukám se do mraků. Hele, ten mrak vypadá jako hlava Marge Simpsonové. Ne, tak ne. Marge to není, je to zdeformovaná ovce. Moment, i když… teď to vypadá zas jinak. To je fuk.

Zavřu oči, zhluboka dýchám čerstvý vzduch, otevřu jedno oko, utrhnu kopretinu, která trčí u mé hlavy. Stonek kopretiny držím jemně ukazováčkem a palcem levé ruky, přiblížím si ji k nosu, mám v plánu si k ní přičichnout, tahle určitě bude vonět.

Všude klid, ticho… najednou mě vyruší blížící se smích. Holčičí smích. Povědomý smích. Směje se stejně jako Lea. Nasaju vůni kopretiny. Smích se přibližuje. V první sekundě mi zavoněla, v druhé sekundě mi už tak nevoní a ve třetí mi začíná smrdět. Ach jo, tati, zase ti musím dát za pravdu. Smrdí. Jako bolavá čapa.

Vůně, anebo spíš smrad, nabírá na intenzitě a já chci kopretinu dát dál od nosu, ale nejde to. Jako by mi zkameněla ruka. Hlava chce, ale ruka ne a ne se pohnout a splnit pokyn, který hlava nařizuje.

Kromě smradu, který mi zamořil snad už všechny smyslové buňky, začíná být smích čím dál tím hlasitější a blíží se ke mně rychleji a rychleji. Napadne mě podívat se, komu smích patří, jestli opravdu náleží Lee.

Můj mozek vysílá rozkaz mým očím, ať si pohnou, ale je to k ničemu. Pomaličku otevírám jedno oko, a asi tak s dvouminutovým zpožděním se otevírá i druhé.

Chvilku mi trvá, než se vzpamatuju z prvotního šoku, který mě po zaostření zraku čekal. Už jsem neležela pod modrým obláčkovým nebem, ale pod bílou stěnou. Neležela jsem v zelené trávě, ale v peřinách, oblečených do fialového povlečení s šedýma čtverečkama, které se nepralo od Vánoc, kdy jsem ho dostala pod stromeček u rodičů od Ježíška.

„Je z bavlny, naprostá kvalita, pevnej matroš, to ti vydrží až do padesáti,“ říkala máma.

„Díky, mami.“

I když mě pán Bůh, co se týče domácích prací, obdaroval tím, že mi jde snad vše, od vaření až po opravování záchodu, tak schopnost a talent na praní mi jaksi přidat zapomněl. S pračkou jsme si prostě nikdy nerozuměly. Je totiž víc paličatá než já a jakkoliv jsem jí vždy před zmáčknutím programu promlouvala do duše, že bych nerada, aby můj svetr měl jinou barvu, než když jsem si ho kupovala v sekáči, tak stejně mě ignorovala.

„Mrcha jedna,“ zanadávala jsem, když jsem z ní vytáhla povlečení, bohužel už nebylo sytě fialové s krásně bílýma čtverečkama, ale bledě fialové s šedýma čtverečkama.

Byla jsem tak vytočená, že jsem do pračky kopla pravačkou jako Messi do balonu.

„Au, do prdele.“

O dvě hodiny později.

„Tak to bude fraktura, sestro. Připravte mi vše potřebné, jdeme sádrovat.“

Já se na to vykašlu, fakt.

Už nade mnou nevlají kopretiny, ale, světe div se, hnědá silonová ponožka s okem, která má už něco za sebou, a její druhá polovička se jaksi někam zatoulala.

Člověk by si teď řekl: „Jak je možné, že ponožka vlaje nad hlavou člověka, který spí?“

Ehm, když má někdo dceru, která měla být snad prezidentkou teroristické armády, tak to pochopí.

Lea drží v ruce moji, omlouvám se za ten výraz, smradlavou a upocenou ponožku, která se tlačila v předešlých červnových dnů v balerínách, a vlaje s ní nad mým nosem. K tomu se ještě směje jako blázen a vypadá to, že ji tato aktivita vyhovuje mnohem víc, než aby se, jak zjistím o pár sekund později, urychleně chystala do školy, protože jsme ZASPALY!

„Leontýno, já tě něčím praštím! Poslední den ve školním roce a my zaspíme!“

To je teda báječný. Kdybych dělala třeba v pekárně, na poště, v obchodě s obuví nebo kdekoliv jinde než ve školství, na základní škole, tak to asi tolik nebude vadit, ale já jsem prostě učitelka a bez učitelky jaksi poslední den školy prostě neskončí.

Vyděšení třeťáci budou čekat ve třídě v lavicích, vystrašení, s otázkou – proč paní učitelka pořád nejde s vysvědčením, a že tam asi budou po škole. Už to vidím.

Lee je naprosto fuk, že do školy přijde pozdě, no jo, konec čtvrté třídy, začíná to mít na párku, jak by řekla, milostslečna. Přicházející puberta, nenaděláš nic, Deniso, nenaděláš nic.

Vyděšeně, jako čertík z krabičky, vyskočím z postele, podívám se na displej mobilu, abych zjistila závažnost situace. 7:35?

„No do prkýnka!“

Následovalo několika vteřinové zatmění mozku. Rychle zvolit a vymyslet plán, který bude co nejefektivnější a zajistí tak, abychom byly ve škole brzo, která je ve městě vzdáleným asi 5 km od naší vesničky.

Šmarjá! Co mi chce moje pravá hemisféra mozku vymyslet? Já jako velká optimistka, haha, humor, vidím do budoucnosti. Všechno už je stejně v háji. Ředitel mě vyrazí. Levitace mě zradila, Matrix nejsem a Arabelin kouzelný plášť jsem zrovna odnesla předevčírem do čistírny.

Moje nervy pracují a já nevím, jestli nemám jít náhodou zpět do postele a nasadit si tu smradlavou ponožku na nos. Není to ve výsledku jedno? Má mě zabít ředitel nebo vlastní ponožka?!

Vlastně to jedno není. Když už jsem se za svůj život nedokázala v ničem proslavit, tak aspoň po mé smrti se mi to podaří. Zapíšu se do dějin jako ta slavná Denisa Vyskočilová, talentovaná nedoceněná učitelka, která se udusila ponožkou, přesněji řečeno smradem své vlastní ponožky. To bude trhák, panečku! Titulky ve všech novinách a časopisech, televizní noviny nebudou řešit nic jinýho.

Hálooo?! Ťuk, ťuk. Je někdo doma? Přemýšlíš nad blbostma nebo nad tím, jaké činnosti musíš nutně udělat, aniž bys opustila dům?

Z málem umírající slavné mrtvoly se ze mě stala superžena. Nasadila jsem vražedné tempo, které nenasadí ani ten nejagresivnější důchodce ráno před Kauflandem.

Leontýna mezitím co jsem byla ve fázi zatmění všech mozkových buněk, si stačila ohřát kakao, obléct se a vyčistit zuby. Mám to ale šikovnou, samostatnou dceru. Málem mám sklony tempo opět utnout a rozplynout se.

Prober se! Řekne mozek a vyšle pokyn mé pravé ruce, ať mi dá facku přes pravou tvář. Au! V těch filmech to vždycky vypadá, že je to moc nebolí. Podfukáři! Bolí to jako prase.

Zvolila jsem trasu – koupelna, jednou rukou jsem si čistila zuby, druhou jsem se snažila učesat a dát do pořádku ten kokrhel, co se mi během noci vytvořil na hlavě. Ještě aspoň přetřít světlé řasy řasenkou.

V koupelně jsem byla hotová raz dva a upalovala zpět do ložnice. Hlavním úkolem bylo vybrat nějaký outfit, který nebude působit vandráckým stylem á la bezdomovec v nouzi.

Je to přece úplně snadný vybrat si něco reprezentativního, společenského, slavnostního na poslední den školy. No, v normální domácnosti by to asi nebyl žádný problém, ale u nás to problém je, my asi normální domácnost nemáme. Už i kvůli tomu, že nám tady chybí někdo třetí. Někdo, komu by mohla Lea říkat táto.

Podívám se na druhý noční stolek, který ještě před 9 lety patřil Benovi, mému manželovi, a na něm stojí dřevěný rámeček s fotkou, která by mohla z fleku dělat reklamu na štěstí. Ben a já na svatební cestě, úsměv od ucha k uchu, teplo, moře, pláž, romantika, selfie, štěstí, láska. Jako by se najednou zpomalil čas a celá ta chaotická situace ustoupila do pozadí.

Vzala jsem fotku do pravé ruky, hřbetem levého ukazováčku jsem přejela fotku po Benově tváři.

„Chybíš mi tu, chybíš Lee, ačkoliv si tě nemůže jako kojenec pamatovat.“

Proberu se z nostalgické nálady, vrátím fotku na stolek, rychle nasadím zpátky tempo šíleného blázna pobíhajícího po domě jen ve spoďárách a podprsence.

Moje postava je celkem ucházející, naštěstí nemusím lítat z práce rovnou do fitka a mohla bych si dovolit vyjít z domu jen v těchto dvou svršcích, ale myslím si, že bych to s tímto outfitem moc nevyhrála.

Do ruky čapnu první šaty, které mi spadnou z ramínka ze skříně. Čas je příliš vzácný, na to, abych se sehnula a pověsila šaty zpět na místo, a tak zabiju dvě mouchy jednou ranou.

Až když se našrákám do krásných růžovo bílých šatů dlouhých tak akorát nad kolena, dojde mi, že vlastně můžu být vděčná osudu, že mi nespadly vedlejší šaty, protože to bych vypadala opravdu jak ten největší pošuk na planetě. Nějakým nedopatřením to byly totiž šaty mé dcery, které měla ve třetí třídě na 1. svatém příjímání. To bych udělala terno. Zavřu skříň a zhodnotím svůj vzhled v zrcadle. Hotovo.

Do kuchyně jsem zavítala jen proto, abych po náročné noci do sebe dostala nějakou tekutinu a přidala něco do vystresovaného žaludku. Beztak tam mám za ty roky hejno žaludečních vředů. I když nejsem zastánce takových rychlých a neplnohodnotných snídaní, nahrábla jsem v chlebníku jeden grahamový rohlík a vrazila ho do pusy, abych měla volné ruce.

Vezmu svazek klíčů, nezbytný k mé profesi, klíče od auta, klíče od domu, mobil, kabelku, nazuju si baleríny, protože v lodičkách bych se zabila vzhledem k tak vražednýmu rychlýmu tempu. Ostatně já bych se v nich zabila, i kdybych šla tempem 0,2 km/hod. Chtějte po mně cokoliv, ale chůzi v nesmyslně vysokých, byť jen tři centimetry, lodičkách opravdu, ale opravdu ne.

Povel k odjezdu, který dám Lee, je zbytečný. Na rozdíl od své poblázněné matky stojí před vraty od garáže a čeká, až se k ní, celá ufuněná, přiřítím.

„Naskoč a jedem!“

Podívám se na displej – 8:02!

Normálně můj slovník neobsahuje slova jako idiote, debile, magore a ostatní názvy, kterými jsem obdarovala několik řidičů, kteří se opovážili mi zkřížit cestu a donutili mě zařadit tam místo pětky rovnou trojku.

Ačkoliv mám řidičák, světe div se, přes neuvěřitelných deset let, tak můj strach z předjíždění a celkově pobytu v autě a na silnici stále trvá, trval a trvat ještě pěknou řádku let bude!

Na zklidnění si aspoň zapneme rádio.

„Posloucháte Evropu 2, maximum muziky. Krásný den, vážení školáci, za chvíli opustíte na dva měsíce školní lavice a hurá na prázdniny. Nebojte, učitelé to nebudou určitě protahovat a do pár minut vás vypustí ze tříd s papírem vyplněným samými jedničkami.“

Nevím teda, kdy ostatní děti vypustí ze tříd, ale ty moje děti tak rychle venku nebudou, to jsem si jistá.

Během cesty jsem zjistila, že když nikam člověk nespěchá, tak se čas táhne jako sopel z nosu, a když spěchá, tak letí rychlostí blesku.

Kouknu na hodiny. Hups – 8:13.

„Zbývá ještě poslední kilometr k cíli,“ opakuji ženský hlas z navigace.

Do školy trefím i bez navigace, což o to, ale nikdo mně jaksi ještě neřekl přesný postup, jak navigaci vypínat, anebo nastavit jiný cíl než školu. Mimochodem, poloha školy je tam nastavená od té doby, co jsem si auto pořídila. Tři roky. Toto letí.

Sice nám cesta trvala jen několik minut, přesto stačil můj mobil pětkrát rozeznít svoje vyzvánění. Kolegyně angličtinářka Maruška, kolegyně matikářka Věra, sekretářka ředitele, dokonce vložila tolik energie zavolat třikrát! Klidně mi může volat prezident nebo anglická královna, stejně mobil za volantem nezvednu!

„Jste v cíli.“

„Díky, bez tebe bych to nevěděla.“

„Dobrýýý deeeen, paníííí učitelkoooooo!“

Dost.

Tudy cesta nevede.

Břinknu s sebou zpět na záda, až Lea lehce poskočí.

Hups.

„Zasedla jste si na ni.“