Přeložila:

JANA DIVIŠOVÁ

Blanka Lipińska: Ten den

Vydání první

Copyright © 2018 Blanka Lipińska

Copyright for the cover © Edipresse Polska

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2475. publikaci

Přeloženo z polského originálu Ten dzień vydaného v roce 2018

Český překlad © Jana Divišová

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1713-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1714-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Blanka Lipińska

Ten

DEN

Jachta kotvila v přístavu Fiumicino. Dvojnice mé Dámy byla stále na palubě. Měla jednoduchý úkol – prostě být.

„Posaď Lauru do auta a pošli ji za mnou,“ řekl jsem, když mi Domenico v Římě zvedl telefon.

„Díky bohu,“ oddechl si Mladý. „Začínala už být nesnesitelná.“ Slyšel jsem, jak za sebou zavírá dveře. „Nevím, jestli tě to bude zajímat, ale vyptávala se na tebe.“

„Nejezdi s ní,“ pokračoval jsem a ignoroval jeho poznámku. „Uvidíme se v Benátkách. Odpočiň si.“

„Nezeptáš se, co říkala?“ nevzdával se Domenico. Jeho hlas zněl vesele.

„A chci to vědět?“ zeptal jsem se co nejvážněji, i když uvnitř jsem byl zvědavý jako malé dítě, chtěl jsem vědět, o čem spolu mluvili.

„Chybíš jí.“ Tím krátkým sdělením se mi sevřel žaludek. „Vsadím se, že ano.“

„Dohlédni na to, aby vyjela co nejdříve,“ ukončil jsem hovor a pohlédl na moře.

Znovu mě kvůli té ženě zachvátila panika. Tenhle pocit mi byl příliš cizí na to, abych ho dokázal odhalit a zastavit.

Odmítl jsem dívku, která se vydávala za Lauru, ale nařídil jsem jí, aby se držela poblíž. Nebyl jsem si jistý, jestli ji ještě někdy nebudu potřebovat. Podle Matose se Flavio s prostřelenými prackami vrátil na ostrov, ale nic jiného se zatím nestalo. Jako by k té záležitosti s Nostrou vůbec nedošlo. Tyhle povrchní informace mě neuspokojovaly, poslal jsem tam proto své muže a ti mi potvrdili, co jsem se předtím doslechl.

Kolem poledne jsem uspořádal telekonferenci s lidmi ze Států. Musel jsem si být jistý, že se zúčastní filmového festivalu v Benátkách. Potřeboval jsem se s nimi setkat tváří v tvář, objednat další zásilku zbraní, které jsem se chystal prodat na Blízký východ; to si vyžadovalo mou osobní přítomnost.

„Done Torricelli?“ Ve dveřích mé kajuty se objevila Fabiova hlava. Přikývl jsem a ukončil hovor. „Slečna Bielová je na palubě.“

„Vyplouváme,“ oznámil jsem a vstal z křesla.

Vyšel jsem na horní palubu a rozhlédl se kolem. Když jsem spatřil svou Dámu, oblečenou jako nějaká puberťačka, zatínal jsem zuby i pěsti. Krátké šortky a miniaturní tričko se nehodí ke snoubence hlavy sicilské rodiny, pomyslel jsem si.

„Co to máš sakra na sobě? Vypadáš jako…“ Udržel jsem se a větu nedokončil, protože jsem si všiml téměř prázdné lahve od šampaňského. Dívka se otočila, strčila do mě, a jak se odrazila od zábradlí, dopadla přímo na pohovku. Už zase byla opilá.

„Vypadám tak, jak chci vypadat, a tobě do toho nic není,“ zamumlala a mávala kolem sebe rukama, což mě rozesmálo. „Opustil jsi mě bez jediného slova a zacházíš se mnou jako s loutkou, se kterou si hraješ, když se ti zachce.“ Natáhla ke mně prst a zároveň se snažila nemotorným, ale přesto okouzlujícím způsobem zvednout z místa. „Dneska má loutka chuť hrát sólo.“

Přešla potácivým krokem k zádi a cestou ztratila boty.

„Lauro,“ rozesmál jsem se, protože jsem se už nedokázal udržet. „Lauro, sakra!“ Můj smích se změnil ve výstražné vrčení, když jsem si všiml, že se nebezpečně blíží k okraji jachty. Vyrazil jsem za ní a křičel: „Zastav!“

Neposlouchala mě, nebo mě neslyšela. Najednou uklouzla. Lahev jí vypadla z ruky, neudržela rovnováhu a svezla se přes palubu.

„Do prdele!“ rozběhl jsem se na záď. Odkopl jsem z nohou boty a skočil do vody. Naštěstí Titán plul pomalu a dívka spadla z boku lodi. Za několik desítek sekund jsem ji už držel v náručí.

Naštěstí pro mě to všechno viděl Fabio, a když jachta zastavila, hodil mi záchranný kruh, přivázaný na laně, a vytáhl mě na palubu. Dívka nedýchala.

Začal jsem s oživováním. Nádechy a výdechy nepomáhaly.

„Dýchej, do prdele!“

Propadal jsem zoufalství. Tlačil jsem na její hrudník stále silněji a silněji a stále urputněji jí vdechoval vzduch do plic.

„Dýchej!“ vykřikl jsem anglicky, nesmyslně jsem předpokládal, že by mě mohla slyšet. Vtom se nadechla a začala zvracet.

Pohladil jsem ji po tváři a díval se do jejích očí, které byly jen napůl při vědomí, ale snažily se na mě zaostřit. Vzal jsem ji do náruče a vydal se ke kajutě.

„Mám zavolat lékaře?“ vykřikl Fabio.

„Ano, pošli pro něj vrtulník.“

Musel jsem vzít Lauru dolů, zůstat s ní a ujistit se, že je v bezpečí. Uložil jsem ji na postel a sledoval její bledou tvář, pátral, jestli je v pořádku.

„Co se stalo?“ zeptala se tiše.

Měl jsem pocit, že každou chvíli omdlím. Hlava mi třeštila a srdce mi bušilo jako o závod. Klekl jsem si na podlahu vedle ní a snažil se uklidnit.

„Spadla jsi z paluby. Díky bohu jsme nepluli moc rychle a ty jsi spadla z boku. To ale nic nemění na tom, že ses málem utopila. Sakra, Lauro, mám sto chutí tě zabít, a zároveň jsem vděčný osudu, že jsi naživu.“ Sklonil jsem hlavu a stiskl čelisti. Nesnesitelná bolest hlavy mi bránila logicky myslet.

Laura se jemně dotkla prsty mé tváře, tak, že jsem k ní musel obrátit zrak.

„Tys mě zachránil?“

„Ještě že jsem byl tak blízko. Nechci ani pomyslet na to, co se ti mohlo stát. Proč jsi tak neposlušná a tvrdohlavá?“ Strach, s nímž jsem to vyslovil, pro mě byl něco úplně nového. Ještě nikdy jsem se o nikoho tolik nebál.

„Chtěla bych se umýt,“ hlesla.

Když jsem slyšel, co říká, málem jsem vybuchl smíchy. Skoro přišla o život, a myslí na to, že z ní kape slaná voda. Nemohl jsem uvěřit svým uším. Neměl jsem ale ani sílu, ani chuť se s ní dohadovat, chtěl jsem ji jen mít blízko u sebe, objímat ji a chránit před celým světem. Nemohl jsem se zbavit myšlenky na to, co by se stalo, kdybych byl někde dál a loď plula rychleji…

Automaticky jsem se nabídl, že ji umyju, a když neprotestovala, pustil jsem v koupelně vodu a vrátil se, abych jí pomohl se svléknout. Soustředil jsem se na jiné věci a nepřemýšlel o tom, co za chvíli uvidím. Teprve pak mi došlo, že je přede mnou nahá. K mému překvapení to na mě nijak nepůsobilo; hlavně že je naživu.

Vzal jsem ji do náruče a vstoupil s ní do vany s teplou vodou. Když se mi zády opřela o hruď, skryl jsem tvář do jejích vlasů. Byl jsem naštvaný, vyděšený… a zatraceně vděčný. Nechtěl jsem s ní mluvit, diskutovat, a už vůbec ne se s ní hádat. Opájel jsem se pouhou její přítomností. Neuvědomovala si to, když ke mně přitiskla tvář. Netušila, že všechno, co se stalo během uplynulých několika dnů, se stalo kvůli ní. Pomalu mi docházelo, že se v mém životě všechno změní. Podnikání už nebude tak snadné, nepřátelé už vědí o mém slabém místě: o tom malém stvoření, které jsem teď držel v náručí. Nebyl jsem na to připraven a ani já, ani ona jsme neměli ponětí o tom, co nám přinese budoucnost.

Pomalu, mlčky jsem umyl celé její tělo. K Lauřině údivu se to obešlo bez erekce, a dokonce i bez jakéhokoli pokusu dotknout se jí způsobem, který by zaváněl erotikou.

Utřel jsem ji a uložil do postele, zlehka jsem ji přitom políbil na čelo. Než jsem stačil znovu odtáhnout rty, usnula. Zkontroloval jsem jí puls v obavě, jestli znovu neztratila vědomí. Naštěstí byl stabilní. Chvíli jsem tam jen tak stál a díval se na ni, když jsem uslyšel hukot vrtulníku. Překvapilo mě, jak rychle přiletěl, ale pak jsem si uvědomil, že nejsme až tak daleko od břehu.

Po přečtení zdravotní dokumentace a prohlídce Laury, která tvrdě spala, lékař potvrdil, že není v ohrožení života. Poděkoval jsem mu za péči a vrátil se do své kajuty.

Noc byla teplá a klidná. A klid byl právě to, co jsem teď potřeboval ze všeho nejvíc. Šňupl jsem si trochu kokainu a se sklenkou svého oblíbeného pití jsem se usadil ve vířivce. Poslal jsem pryč veškerý personál, nařídil mu, aby zůstal v prostorách pro zaměstnance, a vychutnával si samotu. Neměl jsem nejmenší chuť o něčem přemýšlet nebo uvažovat nad čímkoli jiným než právě nad tím klidem, který se přinejmenším kolem mě rozhostil. Za pár minut jsem spatřil Lauru, kráčela po palubě ve velkém bílém županu a rozhlížela se kolem. Potěšilo mě to. Pokud vstala, znamená to, že se cítí lépe.

„Už ses vyspala?“ zeptal jsem se. Při zaslechnutí mého hlasu se dívka lekla. „Vidím, že je ti už líp. Nechceš se ke mně přidat?“ 

Chvíli přemýšlela a klidně se na mě přitom dívala. Nevypadalo to, že by sváděla nějaký vnitřní boj, věděl jsem, že za okamžik nechá župan sklouznout na zem.

Sedla si proti mně, nahá, a já si vychutnával pohled na ni i chuť lahodného nápoje. Mlčky jsem si prohlížel její krásnou, teď poněkud unavenou tvář. Vlasy měla rozcuchané a rty maličko oteklé. Najednou nečekaně změnila pozici. Posadila se mi na kolena a pevně se ke mně přitiskla, na což můj penis ve vteřině zareagoval. A když mě chytila zuby za spodní ret, byl jsem nadobro ztracený. Začala se na mně pohybovat a tlačit na mě svou kundičkou stále silněji a silněji. Nevěděl jsem, co tím sleduje, ale neměl jsem na její hry náladu. Ne dnes. Ne poté, co jsem ji málem ztratil.

Vklouzla mi jazykem do úst a já bezděčně stiskl její zadek v dlaních.

„Chyběl jsi mi,“ zašeptala.

Při tomhle krátkém vyznání mě zamrazilo. Celé tělo mi ztuhlo a já zpanikařil, protože jsem neměl žádný důvod pro takovou reakci. Odtáhl jsem ji od sebe, abych se jí mohl podívat do tváře. Myslela to vážně. Nechtěl jsem, aby vycítila moji slabost, nebyl jsem připraven se jí svěřit, zvlášť když jsem ani nevěděl, co se to se mnou děje.

„Takhle projevuješ svou touhu, maličká? Protože jestli tím chceš vyjádřit vděčnost za záchranu života, vybrala sis ten nejhorší možný způsob. Nebudu to s tebou dělat, dokud si nebudeš opravdu jistá, že to chceš.“

Přál jsem si, aby co nejrychleji odešla, aby nepříjemné pocity zmizely. Vrhla po mně smutný a vyčítavý pohled, ale místo toho, aby ten pocit zmizel, stále ve mně narůstal. Co se to sakra děje, pomyslel jsem si, když téměř vyskočila z vířivky, rychle si oblékla župan a přeběhla po palubě.

„Co to sakra děláš, ty idiote,“ zavrčel jsem sám pro sebe, když jsem vstával. „Dostaneš to, co chceš, a zahodíš to,“ zamumlal jsem a vydal se po jejích mokrých stopách.

Srdce mi bušilo jako na poplach a já podvědomě tušil, co se stane, až ji najdu. Zahlédl jsem ji, jak vbíhá do mé kajuty, a usmál jsem se při pomyšlení, že to nemůže být náhoda. Šel jsem za ní a uviděl, jak stojí zády ke mně a snaží se ve tmě najít vypínač. Najednou místnost zalilo jasné světlo a ona strnula. Zabouchl jsem dveře, ta rána ji ochromila. Věděla, že jsem to já. Zhasl jsem světlo a přistoupil k ní, jediným pohybem jsem jí rozvázal župan a nechal ho spadnout na zem. Trpělivě jsem čekal. Chtěl jsem se ujistit, že vím, co dělám, i když jsem o tom poprvé v životě neměl ani tušení. Začal jsem ji líbat a ona mi polibek vášnivě opětovala.

Vzal jsem ji do náruče a přenesl na postel. Ležela přede mnou, slabé světlo lampiček osvětlovalo její dokonalé tělo. Čekal jsem na nějaké znamení.

A pak přišlo: založila ruce za hlavou a usmála se na mě, jako by mě zvala, abych šel k ní.

„Víš, že když teď začneme, nebudu už moct přestat? Varuju tě. Pokud překročíme určitou hranici, ošukám tě, ať budeš chtít, nebo ne.“

„Tak si trhni.“

Posadila se na posteli a upřeně mě sledovala svýma velkýma očima.

„Teď jsi moje a nechám si tě pro sebe už navždy,“ zavrčel jsem italsky a postavil se jen pár centimetrů před ni.

Její oči nepřirozeně potemněly, zdálo se, že za chvíli ovládne to drobné tělo touha. Bez zábran mě chytila za zadek a přitáhla si mě k sobě.

Usmál jsem se. Bylo mi jasné, že už se nemůže dočkat okamžiku, kdy si mě vyzkouší.

„Chyť mě za hlavu. A vyměř mi trest, jaký mi přísluší.“

Ta slova mě na okamžik úplně zbavila dechu. Žena, která měla být matkou mých budoucích dětí, se chová jako děvka. Nemohl jsem uvěřit, že se mi chce oddat tímhle způsobem. Byl jsem nadšený, ale zároveň zděšený její dokonalostí.

 „Prosíš mě, abych se k tobě zachoval jako k děvce, doopravdy to chceš?“

„Ano, done Massimo.“

Její tichý šepot a poddajnost ve mně probudily démona. Cítil jsem, jak se mi napínají všechny svaly v těle, a zaplavil mě známý pocit klidu a sebekontroly. Když mě požádala, abych byl sám sebou, všechny nepotřebné emoce ze mě rázem opadly. Pomalu a jistě jsem jí ho strčil do úst, prakticky ve stejném okamžiku, kdy se na mě zahleděla. Cítil jsem, jak se můj penis opírá o její hrdlo, zatlačil jsem víc a ucítil sevření, které jsem tak miloval. Byl jsem nadšený. A když Laura zvládla celou jeho délku, byl jsem na ni pyšný. Začal jsem pohybovat boky, abych zjistil, kolik toho vydrží. Byla úžasná. Přijímala všechno, co jsem jí nabízel.

„Kdyby tě to snad přestalo bavit, řekni mi to,“ upozornil jsem ji, „ale tak, abych poznal, že si ze mě neděláš legraci.“

Nekladla mi žádný odpor. Cele se mi oddávala.

„To platí i pro tebe,“ řekla, když si ho na okamžik vytáhla z úst.

Sotva ho znovu objala rty, viditelně zrychlila. Viděl jsem, že si to užívá, byla celá bez sebe a skutečně mi chtěla něco předvést. Šukal jsem ji do pusy a ona chtěla víc. To pomyšlení mě přivádělo až na samý pokraj rozkoše. Snažil jsem se, aby zpomalila, ale marně.

Cítil jsem, jak se celé mé tělo připravuje na blížící se orgasmus. Nechtěl jsem to. Ne teď a ne tak brzy, pomyslel jsem si. Prudce jsem ji od sebe odstrčil, ztěžka dýchal a snažil se udržet vyvrcholení pod kontrolou. Laura se vítězoslavně usmívala. To už jsem nemohl vydržet. Hodil jsem ji na matraci a převrátil ji na břicho. Nechtěl jsem se na ni teď dívat, když to bylo poprvé. Nechtěl jsem se udělat tak rychle a bylo mi jasné, že by to přesně tak dopadlo, kdybych viděl na její tváři potěšení.

Vsunul jsem do Laury dva prsty a potěšilo mě, když jsem zjistil, jak je mokrá. Sténala a svíjela se pode mnou, že mě znovu přestávaly opouštět smysly. Uchopil jsem svůj ocas a pomalu vklouzl do její úzké štěrbiny. Byla horká a mokrá a patřila mi. Cítil jsem každý centimetr její dychtivě šukající kundičky. Přirazil jsem až do konce a silně se k ní přitiskl. Zůstal jsem chvíli bez pohybu, abych se toho pocitu nasytil, pak jsem z ní vyklouzl a znovu silně přirazil a moje Dáma sténala a byla čím dál netrpělivější. Chtěla, abych ji ošukal, a potřebovala to pěkně tvrdě. Pohnul jsem boky a odtáhl se od ní. Šukal jsem ji, jak jsem mohl nejsilněji, ale přesto jsem stále cítil, že chce víc. Křičela tak, že po chvíli už sotva popadala dech. Zpomalil jsem, abych ji mohl zdvihnout výš, chtěl jsem vidět v celé kráse to, co bylo dole. Když se prohnula v zádech, uviděl jsem krásnou tmavou dírku a nemohl jsem si pomoct. Olízl jsem si prst a začal ten úzký otvor hladit.

„Done…,“ zašeptala nejistě, ale neodtáhla se ani o jediný centimetr.

Pousmál jsem se.

„Uvolni se, maličká. Taky se k tomu dostaneme, ale dnes ještě ne.“

Neoponovala a já byl rád, že mě teď nevidí, protože se mi po tváři rozléval široký úsměv. Moje Dáma má ráda anální sex, je to ideální žena.

Zhluboka jsem se nadechl a pevně ji uchopil za boky, vnikal jsem do ní stále hlouběji a hlouběji, znovu a znovu. Šukal jsem ji tvrdě a nemilosrdně. Naklonil jsem se nad ni a začal jí prsty dráždit klitoris, cítil jsem, jak se začíná napínat. Ležela s tváří zabořenou v polštáři, křičela něco, čemu jsem nerozuměl, třel jsem ji stále silněji a cítil víc a víc, jak se blíží její vyvrcholení. Nemohl jsem ale snést pomyšlení, že bych jí neviděl do tváře, až bude mít orgasmus. Chtěl jsem to vidět, pozorovat v jejích očích úlevu a rozkoš, kterou jí dopřeju. Převrátil jsem ji na záda, pevně ji sevřel a znovu ji ošukal jako děvku. A pak jsem ucítil, jak se kolem mě rytmicky svírá. Oči se jí zakalily. Ústa měla otevřená dokořán, ale nevydávala žádný zvuk. Vyvrcholení trvalo dlouho, její kundička mého ptáka téměř drtila. Najednou se uvolnila a zabořila se hlouběji do matrace. Zpomalil jsem, zlehka se pohupoval v bocích a naklonil se k jejím ochablým zápěstím. Byla vyčerpaná. Zdvihl jsem jí ruce za hlavu a podržel je tam. Věděl jsem, že to, co se chystám udělat, vyvolá odpor.

„Udělej se mi na břicho, chci to vidět,“ vydechla, napůl v bezvědomí.

„Ne,“ odpověděl jsem s úsměvem a začal jsem ji znovu šukat.

A pak jsem explodoval.

Cítil jsem, jak ji uvnitř zaplavují vlny mého semene.

Byl to dokonalý den pro početí, jako by celý vesmír chtěl, aby otěhotněla. Bojovala a odstrkovala mě, ale byla příliš slabá na to, aby dokázala vzdorovat mé síle. Po chvíli jsem se na ni svalil, celý rozpálený a zpocený.

„Massimo, co to sakra děláš?“ vykřikla. „Dobře víš, že neberu prášky.“

Stále se mnou zápasila a snažila se mě ze sebe svalit, a já nedokázal zakrýt své uspokojení.

„Prášky možná ne,“ řekl jsem. „Těm se stejně nedá věřit. Máš antikoncepční implantát, podívej.“ Ukázal jsem prstem.

Vysílačka, kterou jsem jí nechal implantovat, se příliš nelišila od antikoncepčního implantátu, jaký měla Anna. Proto jsem věděl, že té báchorce bez problémů uvěří.

„Nechal jsem ti ho zavést hned první den, když jsi spala, nechtěl jsem nic riskovat. Fungovat bude tři roky, ale za rok si ho samozřejmě můžeš nechat odstranit.“ Nemohl jsem se přestat usmívat při pomyšlení, že v ní možná už dnes začne růst můj syn.

„Slezeš ze mě?“ zavrčela a v hlase měla vztek, který jsem se rozhodl ignorovat.

„Bohužel to ještě nějakou dobu nepůjde, maličká, těžko bych tě mohl šukat na dálku,“ odhrnul jsem jí vlasy z čela. „Když jsem poprvé viděl tvou tvář, netoužil jsem po tobě, byla jsi vidinou, která mě polekala. Ale jak čas plynul a tvoje portréty začaly zaplňovat můj dům, začal jsem vnímat každý detail tvé duše. Jsi mi tak podobná, Lauro.“

Pokud jsem byl schopen lásky, v ten moment jsem se zamiloval do ženy, ležící pode mnou. Díval jsem se na ni a přímo fyzicky cítil, jak se ve mně něco mění.

„Tu první noc jsem tě pozoroval, dokud se nerozednilo. Cítil jsem tvou vůni, teplo tvého těla, bylas živá, existovala jsi, ležela jsi vedle mě. Celý den jsem tě nedokázal opustit, šíleně jsem se bál, že až se vrátím, ty tam už nebudeš.“

Neměl jsem tušení, proč jí to všechno říkám, ale cítil jsem neodolatelnou potřebu, aby o mně věděla všechno. V mém hlase byl slyšet strach.

Na jednu stranu jsem chtěl, aby se mě bála, ale na druhou stranu i to, aby znala celou pravdu o mně.

KAPITOLA I

O několik dní později, možná ještě déle

(nevím, přestala jsem to počítat)

Nastalo ticho, a když jsem si uvědomila, co jsem právě udělala, zavřela jsem oči. Můj malý rozoumek chtěl zas jen o něčem popřemýšlet, a moje pusa to řekla nahlas.

„Zopakuj to,“ řekl klidným hlasem, vzal mě za bradu a pozvedl ji.

Pohlédla jsem na něj a cítila, jak se mi do očí derou slzy.

„Jsem těhotná, Massimo, budeme mít dítě.“

Černý na mě zíral s očima doširoka otevřenýma a po chvíli přede mnou poklekl na zem. Vyhrnul mi triko, zlehka mě políbil na břicho a něco zamumlal italsky. Nevěděla jsem, co se děje, ale když jsem vzala jeho hlavu do dlaní, ucítila jsem, jak mu po tvářích stékají slzy. Tenhle silný, velitelský a nebezpečný muž teď přede mnou klečel a plakal. Když jsem to spatřila, nemohla jsem si pomoct a po chvíli jsem se taky rozplakala. Oba jsme několik minut zůstali nehnutě a dali si navzájem čas na zpracování emocí.

Černý vstal a vtiskl mi na rty dlouhý, horoucí polibek.

„Koupím ti tank,“ oznámil. „A pokud to bude nutné, vybuduju bunkr. Slibuju, že vás ochráním, i kdybych za to měl zaplatit životem.“

Řekl „vás“. To slovo mě dojalo tak moc, že jsem se znovu rozplakala.

„Hej, maličká, slz už bylo dost.“

Otřela jsem si tváře dlaní.

„To je štěstím,“ zamumlala jsem cestou do koupelny. „Hned budu zpátky.“

Když jsem po chvíli vyšla ven, seděl na posteli jen v boxerkách, pak vstal, přešel ke mně a políbil mě na čelo.

„Jdu se osprchovat, nikam neodcházej.“

Lehla jsem si, zabořila obličej do polštáře a snažila se analyzovat to, co se právě stalo. Nečekala jsem, že by Černý mohl plakat, a už vůbec ne to, že by mohl plakat radostí. Po několika minutách se dveře koupelny otevřely, stál v nich mokrý a nahý. Pomalu přešel k posteli, jako by mi dával čas, abych si užila pohled na něj, a pak si lehl vedle mě.

„Jak dlouho to víš?“ zeptal se.

„Zjistila jsem to náhodou v pondělí, když jsem si nechala udělat krevní test.“

„Proč jsi mi o tom neřekla hned?“

„Nechtěla jsem ti to říkat před tvým odjezdem, a kromě toho jsem to musela nejdřív nějak strávit.“

„Olga o tom ví?“

„Ano, a tvůj bratr taky.“

Massimo svraštil obočí a obrátil se zpátky na záda.

„Proč jsi mi neřekl, že jste s Domenicem bratři?“ zeptala jsem se.

Chvíli přemýšlel a kousal se přitom do rtů.

„Chtěl jsem, abys měla přítele, blízkého člověka. Někoho, komu můžeš věřit. Kdybys věděla, že je to můj bratr, byla bys upjatější. Domenico věděl, jak moc pro mě znamenáš, nedokázal jsem si představit, že by se o tebe měl za mé nepřítomnosti starat někdo jiný.“

To, co řekl, nakonec dávalo smysl. Necítila jsem žádný hněv nebo zášť kvůli tomu, že mi to neprozradil.

„Takže svatbu zrušíme?“ zeptala jsem se a otočila se k němu.

Massimo si lehl na bok a přitiskl se ke mně nahým tělem.

„To si děláš legraci. Dítě musí mít úplnou rodinu. A tu tvoří nejméně tři lidé, vzpomínáš si?“

Po těchto slovech mě začal něžně líbat.

„Co říkal lékař? Zeptala ses ho, jestli můžeme…“

Zasmála jsem se a zasunula jazyk hluboko do jeho úst. Zasténal a silněji se přitiskl k mým rtům.

„Hm… to chápu jako ano,“ vydechl a na okamžik se ode mě odtáhl. „Budu jemný, slibuju.“

Natáhl se k nočnímu stolku, vypnul televizor a v místnosti se úplně setmělo.

Stáhl ze mě peřinu a shodil ji z postele, pak mi pomalu vsunul ruce pod tričko a přetáhl mi ho přes hlavu. Rukama zvolna klouzal po mém těle. Pohladil mě po tváři a po krku, pak mě chytil za prsa a rytmicky je hnětl. Po chvíli se k nim naklonil, zachytil bradavku do rtů, stiskl a začal sát. Zaplavil mě zvláštní pocit, jako by mi do těla pronikala čirá rozkoš; nikdy předtím jsem necítila tak velké vzrušení. Massimo nespěchal, chtěl si užít každý kousek mého těla. Rty bloudil od jedné bradavky ke druhé, pak se vrátil zpět k mým ústům a začal mě vášnivě líbat. Cítila jsem, jak jeho pták pomalu nabývá na objemu, otíral ho o mě při každém pohybu. O chvíli později jsem už byla tak netrpělivá, roztoužená a nadržená, že jsem převzala iniciativu. Chtěla jsem to hned, teď, okamžitě. Zlehka jsem se nadzdvihla, ale když Černý postřehl, co mám v plánu, pevně mě chytil za ramena.

„Pojď do mě,“ zašeptala jsem a svíjela se pod ním vzrušením.

Všimla jsem si, že se v tu chvíli vítězoslavně pousmál, když viděl, jak moc po něm toužím.

„Maličká, teprve jsem začal.“

Rty pomalu klouzal po mém těle, od krku přes prsa k břichu, dokud nedosáhly tam, kde měly být už od začátku. Líbal a olizoval mě přes krajku kalhotek, dráždil mou žádostivou kundičku a pak kalhotky beze spěchu stáhl a odhodil na zem. Doširoka jsem roztáhla nohy, věděla jsem, co se za chvíli stane. Boky jsem začala pomalu a pravidelně pohybovat po saténovém prostěradle. Když jsem mezi nohama ucítila jeho dech, znovu mnou projela vlna touhy. Massimo ve mně pomalu kroužil jazykem a hlasitě zasténal.

„Jsi tak mokrá, Lauro,“ zašeptal. „Nevím, jestli je to tím těhotenstvím, nebo tím, že jsem ti tak moc chyběl.“

„Zmlkni, Massimo,“ odpověděla jsem a přitiskla mu hlavu na svůj vlhký klitoris. „Udělej mi dobře.“

Můj panovačný tón ho rozdráždil jako muleta býka. Chytil mě za stehna a napůl mě stáhl z postele, pod záda mi podložil polštář a sám se posadil na peřinu, kterou předtím odhodil. Dech se mi zrychlil. Bylo mi jasné, že ať už chce udělat cokoli, nebude to trvat příliš dlouho.

Vsunul do mě dva prsty a palcem začal jemně kroužit kolem mého klitorisu. Všechny svaly v těle se mi mimovolně napjaly a začala jsem sténat rozkoší. Pak obrátil dlaň a palec přenechal místo jazyku.

„Pomoz mi trošku, maličká.“

Věděla jsem, co ode mě chce. Rukama jsem rozevřela svou kundičku, abych mu umožnila lepší přístup na ta nejcitlivější místečka. Když začal Massimův jazyk rytmicky narážet do mého klitorisu, cítila jsem, že už dlouho nevydržím a udělám se. Prsty uvnitř mě zrychlily a jejich tlak zesílil. Už jsem nedokázala zadržet orgasmus, který se hlásil v pravidelných vlnách od chvíle, kdy se mě poprvé dotkl. Vyvrcholení bylo dlouhé, hlasitě jsem křičela a pak se zhroutila do polštářů.

„Ještě jednou,“ zašeptal, aniž by ode mě odtrhl rty. „Poslední dobou jsem tě zanedbával, zlato.“

Myslela jsem, že žertuje, ale nevypadalo to tak.

Jeho prsty uvnitř mě znovu zrychlily a palec, kterým si hrál s mým klitorisem, mi začal jemně otírat o zadní vchod. Podvědomě jsem sevřela půlky. Ne, rozhodně nežertoval.

„No tak, miláčku, jen klid.“

Ochotně jsem vyplnila jeho příkaz. Věděla jsem, že mě čeká další rozkoš. Když do mě zlehka vklouzl palcem, cítila jsem, jak se blíží další orgasmus. Massimo dokonale věděl, jak zacházet s mým tělem, aby dělalo přesně to, co si přál. Začal rychle a pravidelně pohybovat prsty obou rukou a rty i jazyk pevně tiskl na můj klitoris. Zaplavila mě vlna orgasmu a po ní následovala další a další. Když jsem dosáhla bodu, kdy rozkoš začínala bolet, zaťala jsem mu nehty do krku. Nemohla jsem se ani nadechnout. Padla jsem zpět na polštář a lapala po dechu.

Černý mě posunul tak, že jsem byla celá na posteli, zvedl mi nohy téměř za hlavu a pak si přede mě klekl, ptáka měl pořádně naběhlého.

„Jestli tě to bolí, řekni mi to,“ zašeptal a jediným prudkým pohybem do mě vstoupil.

Jeho silný, ztopořený ocas se ve mně začal pohybovat a rozdíral mě zevnitř. Když byl celý ve mně, přestal pohybovat boky, jako by čekal, jak budu reagovat.

„Šukej mě, done,“ řekla jsem a chytila ho za hlavu.

Nemusela jsem prosit ani to opakovat znovu; jeho tělo se ve mně začalo pohybovat s kadencí kulometu. Šukal mě rychle a tvrdě, přesně tak, jak jsme to oba měli nejraději. Po chvíli mě otočil na břicho, znovu do mě vstoupil a opět začal zběsile přirážet. Cítila jsem, že se blíží k vyvrcholení, ale jako by se nemohl rozhodnout, kdy a jak se chce udělat. V jednu chvíli ze mě vystoupil, převalil se na záda, našel dálkový ovladač a rozsvítil světlo ve vedlejším pokoji, takže se ložnice lehce rozzářila. Koleny mi roztáhl stehna, a aniž by spustil oči od mého zpoceného obličeje, vsunul svůj ocas znovu do mé kundičky. Naklonil se, přitiskl se ke mně a jeho rty byly jen pár centimetrů od mých. Viděla jsem, jak se mění výraz v jeho očích a v jednom momentě je zaplavuje silná rozkoš. Začal do mě vší silou vrážet boky a na zádech mu vyvstal studený pot. Jeho orgasmus trval dlouho a celou tu dobu se na mě upřeně díval. Byl to ten nejvíc sexy okamžik v celém mém životě.

„Nechci z tebe vystoupit,“ řekl a těžce dýchal.

Zasmála jsem se a prohrábla mu vlasy.

„Rozmačkáš naši dceru.“

Massimo mě pevně uchopil a přetočil tak, že jsem teď ležela já na něm. Spustil ruku z postele, nahmátl peřinu a přehodil mi ji přes záda.

„Holčička?“ pohladil mě překvapeně po hlavě.

„Dala bych přednost holčičce, ale jak znám své štěstí, bude to nejspíš kluk. A pak umřu strachy, že půjde ve stopách svého otce.“

Černý se zasmál a přitiskl hlavu k mé šíji.

„Bude dělat to, co bude sám chtít, a já mu dám všechno, po čem zatouží.“

„O výchově dítěte si budeme muset ještě promluvit, ale teď na to není ta správná chvíle.“

Massimo neodpověděl, objal mě a velitelským tónem přikázal: „Spi.“

Nevím, jak dlouho jsem spala. Otevřela jsem oči a vzala do ruky telefon.

„Do háje! Už je poledne, to je děsné, pořád takhle spát.“

Otočila jsem se na bok a hledala Černého, ale jeho místo bylo prázdné. Proč mě to jen nepřekvapuje? Chvíli jsem ještě ležela a pomalu se probouzela, pak jsem se zvedla a šla se umýt. Chtěla jsem vypadat lépe než v posledních dnech, až se Massimo vrátí, ale samozřejmě ve stylu: ach, ale já nic nedělala, takhle krásná jsem se probudila. Trochu jsem si namalovala oči a učesala vlasy, které jsem si nechala včera zastřihnout. Ze šatníku jsem vytáhla džínové šortky, lehký svetr, který mi padal přes ramena, a obula jsem si béžové emu boty. Dokud můžu odhalovat tělo a venku je dost teplo, ale ne horko, budu se oblékat tak, jak se mi to líbí.  

Když jsem procházela chodbou, potkala jsem Domenica.

„Ahoj, neviděl jsi Olgu?“

„Zrovna vstala. Právě jsem objednal snídani, i když je to vlastně už spíš oběd.“

„A Massimo?“

„Odjel hned brzo ráno, ale měl by se každou chvíli vrátit. Jak se cítíš?“

Opřela jsem se o jedny dveře a zářivě se usmála.

„Skvěle… báječně… perfektně.“

Domenico zdvihl ruku a udělal výmluvný pohyb.

„Bla, bla, bla. Bratr byl dnes taky v obzvlášť dobré náladě. Ale já se tě ptám, jestli tě nic nebolí? Objednal jsem tě na další návštěvu u gynekologa, takže musíš být ve tři hodiny na klinice.“

„Díky, Domenico,“ řekla jsem a odešla do zahrady.

Den byl teplý, zpoza mraků čas od času vykouklo slunce. U velkého stolu seděla Olga a četla si noviny. Prošla jsem kolem ní, políbila ji do vlasů a posadila se do křesla.

„Ahoj, potvoro,“ pozdravila a zadívala se na mě zpoza tmavých brýlí. „Z čeho jsi tak veselá? Dostala jsi stejně úžasné drogy, jako byly ty moje léky? Omráčily mě a já se probudila teprve před půlhodinou. Možná toho má ten váš doktor víc?“

„Já dostala něco mnohem lepšího,“ oznámila jsem s úsměvem a pozdvihla obočí.

Olga si sundala brýle, odložila noviny a upřeně se zadívala na něco, co bylo za mnou.

„Fajn, o tom jindy. Massimo se vrátil.“

Obrátila jsem se na křesle a spatřila, jak ze dveří vychází Černý a míří přímo k nám. Když jsem ho spatřila, polilo mě horko. Měl na sobě šedé plátěné kalhoty a šedý svetr, zpod kterého vykukoval límec bílé košile. Jednu ruku měl v kapse, ve druhé držel mobil a s někým telefonoval. Byl ohromující, božský, a především byl můj.

Olga si ho důkladně prohlížela, když se pohroužený do hovoru zastavil na kraji zahrady a díval se směrem na moře.

„Musí skvěle šukat,“ zasmála se a potřásla hlavou.

Zdvihla jsem hrnek s čajem a také z něj přitom nespouštěla oči.

„To je otázka, nebo konstatování?“

„Dívám se na tebe a vím to. Kromě toho, chlap jako on, to je záruka spokojenosti.“

Byla jsem ráda, že je zase v dobré náladě a nezmiňuje se o tom, co se stalo včera večer. Také jsem se na to snažila nemyslet, abych nezačala být paranoidní.

Černý ukončil hovor a s kamennou tváří přistoupil ke stolu.

„Je milé, že jsi tady, Olgo.“

„Díky za pozvání, done. Je od tebe hezké, že souhlasíš, abych se účastnila pro Lauru tak významného dne.“

Při těchto slovech se Massimo zamračil a já jsem Olze pod stolem uštědřila pořádný kopanec.

„Proč do mě kopeš, Lari?“ podivila se. „Vždyť je to pravda, je to pocta, které se třeba tvým rodičům nedostalo.“

Nadechla se, chtěla pokračovat, ale pak si nejspíš vzpomněla, že se nesmím rozčilovat, a neřekla už nic.

„A jak se daří mým děvčatům?“ otázal se Massimo, naklonil se ke mně a políbil mě nejprve na břicho a pak na ústa.

Tento pohled Olgu úplně vyvedl z rovnováhy.

„Tys mu o tom řekla?“ zeptala se polsky. „Myslela jsem, že se vrátil teprve teď.“

„Řekla, přijel už v noci.“

„Tak teď už chápu, proč máš dneska ráno tak dobrou náladu. Není nic lepšího než šukání po prášcích na uklidnění,“ přikývla a znovu se ponořila do četby novin.

Massimo se posadil do čela stolu a otočil se ke mně.

„V kolik hodin máme být u doktora?“

„Jak to myslíš, máme?“

„Pojedu s tebou.“

„No, nevím, jestli to chci.“ Při pomyšlení, že by se mnou měl navštívit gynekologa, jsem se cítila trochu nervózní. „Ten doktor je muž a já bych ráda, aby zůstal naživu. Víš vůbec, jak takové vyšetření vypadá?“

Po těchto slovech Olga za novinami vyprskla smíchy a zdvihla ruku v omluvném gestu.

„Pokud ho vybral Domenico, je jistě nejlepší a profesionální. Kromě toho, pokud si to budeš přát, můžu během vyšetření odejít.“

„Ale ne, probíhá to za zástěnou,“ vložila se do hovoru Olga a odložila denní tisk. „Myslím, že se budeš dobře bavit.“

„Jestli chceš další kopanec, stačí říct,“ zavrčela jsem na ni polsky.

„Můžete mluvit anglicky?“ rozčílil se Černý. „Když mluvíte polsky, mám pocit, že si ze mě utahujete.“

Houstnoucí atmosféru přerušil Domenico, který odsunul židli a posadil se ke stolu.

„Olgo, potřebuji tvou pomoc,“ řekl. „Pojedeš se mnou na jedno místo?“

Ta slova mě překvapila a obrátila jsem se na mladého Itala.

„Je tu něco, o čem nevím?“

„Bohužel víš o všem,“ opáčila rezignovaně Olga. „Jistě, půjdu, až naše hrdličky odjedou k doktorovi. Stejně nemám co na práci.“

„Bratře,“ otočil se Domenico k Černému, „takže ti mohu oficiálně pogratulovat?“

Massimův pohled zjihl a na tváři se mu objevil lehký úsměv.

Mladý Ital k němu přistoupil, pokývl hlavou, řekl několik vět ve své mateřštině a pak se objali a poplácávali po zádech. Tenhle pohled byl pro mě nový a nesmírně dojemný. Černý se posadil a upil kávy ze svého šálku.

„Něco pro tebe mám, maličká,“ řekl a položil na stůl černou krabičku. „Doufám, že s tímhle budeš mít větší štěstí.“

Překvapeně jsem se na něj podívala, vzala dárek do ruky, otevřela ho a šokovaně se opřela o opěradlo křesla. Olga mi pohlédla přes rameno a uznale se usmála.

„Bentley, no super! Nemáš takových krabiček víc?“

Dívala jsem se střídavě na něj a na klíčky.

„Nejdřív jsem nechtěl, abys měla auto, mělas jezdit všude s řidičem. Ale nemůžu připustit, aby tě ovládla paranoia. Kromě toho, vím o tom případu už něco víc a nemyslím si, že by ti hrozilo nějaké vážné nebezpečí.“

„Promiň? Jak to myslíš, že víš víc?“

„Dnes ráno jsem se sešel se svým člověkem od policie a viděl záběry z dálnice. Ukázalo se, že v autě, které do vás narazilo, byla jen jedna osoba. Z toho, co bylo na záznamu, ji nebylo možné identifikovat, proto jsme také dostali přístup k záznamu z lázní. Ale ani z něj nebylo nic poznat, protože ten člověk měl na hlavě čepici a kapuci. Ovšem to, jak chaoticky si počínal, mi pomohlo vyřadit některé osoby z okruhu podezřelých. Za druhé, ten, kdo se tě snažil srazit, neměl tušení, jak to udělat. Kdyby to byl profesionál, tak byste tu už neseděly. Takže to byla buď náhoda, nebo to nijak nesouviselo s rodinou.“

„To je štěstí, že to byl takový mamlas,“ zdvihla Olga oči k nebi. „Neuklidňuje mě to. Nakonec budu muset odjet a nechat tu Lauru s tebou. Doufám, že jí nikdo nezkřiví ani vlas na hlavě, jinak ti ani tvoje gorily nepomůžou, když tě dostanu do drápů.“

Massimo neskrýval pobavení a Domenico, očividně zmatený, pohlédl směrem k mému pitbulovi v ženské kůži.

„Vidíš, Massimo, tenhle typ temperamentu je myslím národní rys.“

Políbila jsem Olgu, pohladila ji po hlavě a rozesmála se.

Stůl byl plný lahůdek a všichni čtyři jsme se do nich pustili. Kupodivu jsem dnes měla chuť k jídlu a necítila ani žádné žaludeční potíže.

„Dobře, pánové,“ začala jsem a odložila vidličku na stůl, „a teď mi řekněte něco o vašem bratrství. Bylo zábavné předstírat vztah šéf a podřízený?“

Podívali se na sebe, jako by se chtěli dohodnout, kdo z nich promluví jako první.

„Není to tak úplně předstírání,“ odpověděl Domenico. „Massimo, jako hlava rodiny, je v podstatě můj šéf, ale především je to můj bratr, protože rodina je to nejdůležitější. Je ale také don, takže si zaslouží jiný druh úcty, než je ta, kterou obvykle prokazujeme svým příbuzným.“ Opřel se lokty o stůl a zlehka se naklonil. „Kromě toho jsme se to, že jsme sourozenci, dozvěděli až před několika lety, přesněji po smrti mého otce.“

„Když mě postřelili, potřeboval jsem krev,“ vmísil se do hovoru Černý. „A testy ukázaly, že je mezi námi pozoruhodně velká genetická shoda. Později, když mi už bylo lépe, začali jsme se tím zabývat a ukázalo se, že jsme nevlastní bratři. Domenicova matka je sestrou mojí matky a máme společného otce.“

„Počkej, tomu nerozumím,“ přerušila ho Olga. „Takže tvůj otec šukal dvě sestry?“

Oba se zamračili a výrazy v jejich tvářích si byly v tu chvíli velmi podobné.

„Je to sice řečeno poněkud vulgárně,“ odvětil Massimo, „ale ano. Bylo to tak.“

U stolu zavládlo významné ticho.

„Zajímá tě ještě něco, Lauro?“ zeptal se Černý a nespouštěl přitom oči z Olgy.

„Protože jsme tu v kruhu rodiny,“ řekla jsem, „možná bychom mohli vybrat jméno pro dítě?“

„Henry!“ vykřikla Olga. „Je to krásné a silné královské jméno.“

Domenico svraštil čelo a společně s Massimem se snažili to jméno vyslovit.

„Ne, to není dobrý nápad,“ zavrtěla jsem hlavou. „Kromě toho jsem pořád přesvědčená, že to bude děvče.“

O pár vteřin později se o tom strhla taková debata, až jsem litovala, že jsem změnila téma. Olga vykřikovala a Massimo s klidným, kamenným výrazem ve tváři odmítal její argumenty. Vůbec mě tam už nebylo potřeba. Když jsem se na ně dívala, uvědomila jsem si, že dokud si Olga nebude jistá tím, že jsem šťastná a v bezpečí, její válka s Černým neskončí, bude ho pořád provokovat a pokoušet.

Vstala jsem a políbila ji do vlasů.

„Miluju tě, Olgo.“

Všichni v ten moment ztichli. Šla jsem k Massimovi a dlouze a vášnivě ho políbila na rty.

„Miluju tě,“ řekla jsem. „A teď jedu k doktorovi, protože jinak přijdu pozdě.“ Pak jsem vzala černou krabičku a odešla od stolu.

Můj snoubenec se omluvil a pomalu vstal z křesla. Vyrazil za mnou, a když mě dohonil, položil mi ruku na rameno.

„A víš, kde to auto je, nebo jsi o tom chtěla přemýšlet až později?“

Se smíchem jsem do něj šťouchla a on mě vedl do té části zahrady, kde jsem ještě nikdy nebyla, protože se nacházela za domem. Nebylo tam ani slunce, ani moře, neměla jsem důvod sem chodit.

Když jsme dorazili na místo, uviděla jsem obrovskou jednopatrovou budovu, jakoby vybudovanou ve skále. Vrata se otevřela a já ke svému překvapení zjistila, že garáž, nebo spíše garážová hala, se ve skutečnosti nachází uvnitř svahu. Stály v ní desítky aut. Ohromilo mě to. K čemu někdo potřebuje tolik aut?

„Se všemi jezdíš?“

„Každé z nich jsem řídil nejmíň jednou. Můj otec měl takovou vášeň, sbíral je.“

Ke svému potěšení jsem u zdi zahlédla několik motocyklů a okamžitě jsem se k nim rozběhla.

„Ach, můj miláčku,“ řekla jsem a pohladila motocykl Suzuki Hayabusa. „Čtyřválec, šestistupňová převodovka, a ten točivý moment!“ zasténala jsem. „Víš, že je pojmenovaný podle japonského výrazu pro nejrychlejší zvíře na světě, což je sokol stěhovavý? Je nádherný!“

Massimo stál vedle mě a překvapeně poslouchal, co říkám.

„Na to zapomeň,“ zavrčel a táhl mě za ruku směrem k východu. „Nikdy, a to myslím opravdu vážně, Lauro, nikdy na tu motorku nesedneš.“

Vztekle jsem se mu vyškubla a zůstala stát.

„Nebudeš mi sakra říkat, co mám nebo nemám dělat!“

Černý se otočil a vzal můj obličej do dlaní.

„Jsi těhotná, čekáš moje dítě, a když se narodí, budeš matkou mého dítěte,“ zdůraznil slovo „mého“ a upřeně na mě zíral. „Nebudu riskovat, že tě ztratím, nebo vás oba, takže promiň, ale budu ti říkat, co máš dělat.“ Ukázal prstem na stroje u zdi. „Ty motorky zmizí z domu ještě dnes. A nejde o tvoje schopnosti nebo opatrnost, ale o to, že nemáš vliv na dění na silnicích.“

Měl vlastně pravdu. Nerada jsem to přiznávala, ale nepomyslela jsem na to, že teď už nežiju svůj život jen sama za sebe.

Dívala jsem se do jeho chladných, rozzlobených očí a pohladila si břicho. Tohle gesto ho zjevně uklidnilo, chytil mě za ruce, stiskl je a opřel se čelem o mé. Ani jsem nemusela říct, že jsem to pochopila. Moc dobře věděl, co cítím a o čem přemýšlím.

„Nebuď tvrdohlavá jen proto, aby sis něco dokázala, Lauro. Postarám se o vás. Pojď.“

V garáži před jednou z bran parkoval černý Bentley Continental. Masivní dvoudveřové auto se vůbec nepodobalo barevnému porsche, které jsem dostala předtím.

„Říkal jsi, že nebudu mít sportovní auto.“

„Rozmyslel jsem si to. Kromě toho se chystám dát dětskou pojistku na zámek.“

Stála jsem tam a nevěřícně se na něj dívala.

„Děláš si legraci, že?“

Černý v úsměvu vycenil sněhobílé zuby.

„Bentley tuhle funkci samozřejmě nemá,“ povytáhl pobaveně obočí. „Je to ale velmi bezpečné a rychlé auto; po poradě jsem ho pro tebe vybral. Má snazší ovládání než porsche, je elegantnější a je v něm i víc místa, takže se tam pohodlně vejdeš i s břichem. Líbí se ti?“

„Líbí se mi hayabusa,“ odpověděla jsem a vystrčila spodní ret.

Černý se na mě varovně podíval a otevřel dveře na straně řidiče. Překvapená tím, že mě nechá řídit, jsem pomalu nastoupila do auta. Interiér byl krásný, medově ořechový, elegantní, jednoduchý a sofistikovaný. Sedadla a část dveří byly potaženy prošívanou kůží a celou palubní desku zdobilo dřevo. S překvapením jsem zjistila, že oproti prvnímu zdání je to obrovský čtyřmístný vůz. Zatímco jsem se okouzleně rozhlížela po interiéru, Massimo se usadil na sedadlo spolujezdce.

„Může být?“ zeptal se.

„Nějak už to přežiju,“ opáčila jsem ironicky.

Cestou na kliniku mi Černý vysvětloval komplikované ovládání vozu a už za dvacet minut jsem byla přímo expert na jeho řízení.

Na klinice byl Massimo klidný a disciplinovaný. Poslouchal lékaře, kladl mu rozumné otázky a uprostřed vyšetření vyšel ven se slovy, že mi chce zajistit co největší pohodlí. Přesně jak jsem předpokládala, včerejší nehoda neměla vliv ani na mé zdraví, ani na zdraví dítěte. Kardiolog také potvrdil, že jsem v pořádku a moje srdce je na moje poměry v pozoruhodně dobrém stavu. Předepsal mi léky pro případ, že by se mi udělalo hůř.

Po dvou hodinách jsme byli na cestě zpět. Tentokrát jsem požádala Černého, aby řídil on, protože po všech těch vyšetřeních jsem nechtěla nic riskovat.

„Luca,“ řekl náhle a stále se přitom díval na silnici před námi. „Chtěl bych, aby se náš syn jmenoval po mém dědečkovi. Byl to velký a moudrý Sicilián, líbil by se ti. Mimořádně galantní a inteligentní muž, který svým myšlením daleko předběhl dobu. Díky němu mě můj otec poslal na vysokou školu a umožnil mi získat vzdělání, místo toho, abych pobíhal se zbraněmi.“

Převracela jsem si v hlavě jméno, které jsem právě slyšela, a pomyslela si, že proti němu vlastně nic nemám. Jediné, na čem mi záleželo, bylo, aby bylo dítě zdravé a mohlo normálně vyrůstat.

„Bude to holčička, uvidíš.“

Massimo se zlehka pousmál a rukou mi sjel na koleno.

„Tak to bude Eleonora Klára, po mojí a tvojí matce.“

„Můžu se k tomu nějak vyjádřit?“

„Ne, nechám to zapsat do rodného listu, než po porodu přijdeš k sobě.“

Podívala jsem se na něj a bouchla ho pěstí do ramene.

„No co,“ zasmál se. „To je taková tradice.“ Začal si třít místo, kam jsem ho praštila. „O rodině rozhoduje don a já jsem se rozhodl.“

„A víš, jaké tradice máme v Polsku? Po prvním synovi muže vykastrujeme, aby ho přešlo pomyšlení na nevěru, když už má následníka.“

„Podle toho, co říkáš, musím svého ptáka ještě nějakou dobu používat, když bude první dítě dcera.“

„Jsi nesnesitelný, Massimo,“ řekla jsem a zakroutila hlavou.

Jeli jsme po dálnici, nepříliš rychle. Vychutnávala jsem si nádherný výhled na fascinující Etnu, z níž stále ještě stoupal sloup kouře. Náhle zazvonil Massimův telefon, připojený na handsfree. Černý si povzdechl a ohlédl se na mě.

„Musím to zvednout a chvíli s Mariem pohovořit.“

Jeho consigliere nás občas rušil, ale věděla jsem, jak důležitou má roli, takže mi to nevadilo. Mávla jsem rukou a nechala ho, aby hovor přijal.

Milovala jsem, když mluvil italsky, bylo to velmi sexy a vzrušovalo mě to. Po několika minutách jsem se ale začala nudit a napadla mě hříšná myšlenka.

Položila jsem ruku na Massimovo stehno a pomalu jsem ji přibližovala k jeho rozkroku. Začala jsem ho jemně hladit přes kalhoty. Černý však na moje počínání vůbec nereagoval, takže jsem se rozhodla zajít ještě dál. Rozepnula jsem mu zip a potěšilo mě zjištění, že na sobě nemá spodní prádlo. Zamručela jsem, olizovala si rty a vytahovala jeho mužství skrz otvor v kalhotách.

Černý pohlédl nejprve dolů a pak na mě, aniž by přerušil hovor. Ta předstíraná lhostejnost byla pro mě výzvou, takže jsem si rozepnula bezpečnostní pás a zasunula ho do držáku, aby se nespustil alarm a nerušil ho v hovoru. Massimo zajel do pravého pruhu a ještě víc zpomalil. Levou rukou pevně sevřel volant a pravou se opřel o sedadlo spolujezdce, aby mi udělal místo. Naklonila jsem se, vzala jeho ptáka do úst a začala ho tvrdě sát. Černý se zhluboka nadechl, jako by vzdychal, a já na chvíli přestala, zvedla jsem hlavu a zašeptala mu do ucha:

„Budu potichu, ale ty musíš být taky, aby tě to nerušilo.“

Políbila jsem ho na tvář a znovu si začala hrát s jeho ocasem. Každou vteřinou se v mých ústech stával tvrdší a tvrdší a slyšela jsem, jak mu moje laskání ztěžuje komunikaci. Dělala jsem mu to rychle a účinně a přidala jsem i ruku. Po chvíli jsem ucítila na hlavě Massimovu dlaň, která mě tiskla ještě hlouběji. Chtěla jsem, aby se udělal, ještě nikdy jsem nikoho tak dobře a důkladně nevykouřila. Boky se mu zachvěly a jeho dech se zrychlil. Bylo mi jedno, jestli nás někdo uvidí, tak moc jsem ho chtěla uspokojit. Za okamžik jsem zaslechla, jak říká ciao, a stiskl červené tlačítko na displeji. Vůz prudce odbočil a zastavil na kraji silnice. Rozepnul si bezpečnostní pás a rukama mě pevně uchopil za vlasy. Pak mi prudce vecpal svůj ocas do hrdla, hlasitě přitom sténal a rychle pohyboval boky.

„Chováš se jako děvka,“ zavrčel skrz zuby. „Moje děvka.“

Vzrušovalo mě, když byl vulgární, milovala jsem jeho temné stránky, což se v posteli hodilo. Začala jsem sténat a chtivě jsem sevřela rty kolem jeho ptáka. Nechala jsem ho, aby použil mou tvář jako svou hračku. Ucítil silnější tlak, zasténal ještě hlasitěji a v ten samý okamžik se z něj vyvalil proud semene a zaplavil mi hrdlo. Stříkal a já si vychutnávala každou kapku, která z něj vytryskla. Když skončil, olízala jsem ho, pak jsem mu ho vrátila do kalhot a zapnula zip. Naklonila jsem se na sedadle, otřela jsem si prsty ústa a olízla je, jako bych právě snědla něco lahodného.

„Jedeme?“ zeptala jsem se naprosto vážně a otočila k němu hlavu.

Massimo seděl se zavřenýma očima a hlavou opřenou o opěrku. Po chvíli se ke mně obrátil a v očích měl chlípnost.

„To byl trest, nebo odměna?“ zeptal se.

„Touha. Nudila jsem se a chtěla jsem ti ho vykouřit.“

Usmál se, zdvihl jakoby nevěřícně obočí a pak se plynule vrátil do provozu na silnici.

„Ty jsi můj ideál,“ řekl a zrychlil slalom mezi auty. „Občas mě přivádíš k šílenství, ale už si nedokážu představit být s někým jiným.“

„A to je jedině dobře, protože před sebou máme ještě další společné půlstoletí.“

KAPITOLA II

Ve chvíli, kdy jsme přijeli na panství, zaparkovalo vedle nás auto s Domenicem a Olgou. Moje kamarádka vyskočila z vozu nápadně šťastná a očividně z něčeho nadšená. Massimo mi otevřel dveře a všichni čtyři jsme zůstali stát na příjezdové cestě.

„Od něčeho ses umazal,“ řekla Olga a ukázala na Černého rozkrok.

Zaměřila jsem se na místo, kam se dívala, a všimla jsem si malé světlé skvrnky.

„Dali jsme si zmrzlinu,“ vysvětlila jsem a tvářila se přitom jako naivní prosťáček.

Olga se zasmála, a když procházela kolem mě, opáčila pobaveně: „Hmmm, ty možná.“

Zdvihla jsem obočí, vítězoslavně pokývala hlavou a následovala ji. Když jsme dorazily do ložnice, obě jsme sebou plácly na velkou postel.

„Chci si zašukat,“ začala Olga s odzbrojující upřímností. „A když se podívám na Domenica, už to nemůžu vydržet. Je tak šarmantní a…“ Zarazila se a hledala to správné slovo. „Italský. Myslím, že zbožňuje lízání kundičky, a k tomu ten jeho malý zadek… Přesně takové se mi líbí.“

Chvíli jsem přemýšlela o tom, co říká, a pomyslela jsem si, že jsem se na Domenica tímhle způsobem nikdy nedívala.

„Co já vím? Mně nepřijde jako člověk, který to má rád. Ale pokud tu existuje nějaká bratrská podoba, budeš spokojená.“

Uznale jsem pokývala hlavou a Olga sebou začala neklidně vrtět.

„Moc mi nepomáháš, víš to?“ vykřikla, zdvihla se a jako malá holka začala skákat po matraci. „Není to moc zábavné, vidět tě tak spokojenou a dobře ošukanou. I já potřebuju trochu pozornosti, abych tak řekla.“

„Pamatuj, že vibrátor je nejlepší přítel ženy.“

Přestala poskakovat a posadila se na kolena.

„Myslíš, že mě napadlo ho přibalit? Sakra! Měla jsem za to, že se ti tu chystají useknout sekerou hlavu, neměla jsem pomyšlení na to, že bych při boji o tvůj život mohla potřebovat gumového ptáka!“

„No vidíš, taková škoda, ani vražda, ani silikonové péro,“ odtušila jsem jedovatě.

Olga soustředěně seděla a zjevně hledala nějaké řešení nastalé situace. Po chvíli ho očividně našla a tvář se jí rozzářila pomyšlením na to, co ji napadlo. Byla jsem zvědavá na její další nemravné myšlenky a opřela se hlavou o opěrku postele.

„Víš co, Lari?“

„Poslouchám tě, génie.“

„Dnes večer máš rozlučku se svobodou, takže bychom třeba mohly…. No, víš, někam zajet… trochu se pobavit, tanec a tak. Co ty na to?“

„Jo, a zítra budu střízlivá, nevyspalá, oteklá a těhotná nevěsta. Pěkně děkuju za takovou nabídku.“

Rezignovaně se sesunula vedle mě.

„A já už se těšila, že si ve městě budu moct zakouřit.“

V tu chvíli se otevřely dveře do pokoje a stál v nich Massimo.

„Převlékl sis kalhoty?“ zeptala se Olga s ironickým úsměvem. „Špatné vzpomínky, já vím. Zmrzlina dovede potrápit.“

Šťouchla jsem do ní, vstala a šla k Černému, a ona stále ležela na posteli a provokativně se na něj dívala. Čekala na to, až se s ní znovu pustí do slovní přestřelky, Massimo ale věděl, že to nemá smysl, a přešel to. Mlčky jsem ho políbila na tvář, abych mu poděkovala za jeho moudrost a klid.

Aniž by z ní spustil oči, řekl: „Mám tě rád, Olgo, máš zvláštní smysl pro humor.“ Zmlkl a jeho pohled se setkal s mým. „Připravte se, za hodinu vyplouváme.“ Pak mě políbil na čelo a zmizel na chodbě.

„Vyplouváme?“ Olga byla překvapená.

„Nedívej se tak na mě, jsem stejně překvapená jako ty.“

„Dobře, ale jak tomu mám rozumět? Budeme pádlovat, nebo plavat? Co si mám vzít na sebe, neopren a ploutve?“

Vytáhla jsem telefon a vytočila Domenicovo číslo, ale nedozvěděla jsem se od něj nic jiného než to, že dnes nevečeříme doma. Odbyl mě informací o nějaké schůzce a zavěsil.

Drzoun, pomyslela jsem si a vrátila se k Olze. Společně jsme se rozhodly, že vzhledem k tomu, že neznáme žádné podrobnosti a jde o rozlučku se svobodou, oblékneme se standardně pro páteční večer.

Po dvaceti minutách strávených v mé šatně jsme si byly téměř jisté, co si chceme vzít na sebe. Věděla jsem, že Massimo má rád, když jsem elegantní, takže jsem vsadila na jistotu a vybrala si Chanel. Šedé šaty vypadaly spíše jako krátká spleť materiálu než promyšlený model. Jemně a smyslně splývaly podél mého těla, tu a tam ho zakrývaly a zároveň odkrývaly. Věděla jsem, že poplujeme na lodi, ale nezabránilo mi to v tom, abych si k šatům vzala černé lakové boty na jehlových podpatcích. Na ruku jsem si vzala široký náramek od Hermèse, ve stejné barvě jako boty, a cítila jsem se jako okouzlující a stále štíhlá nastávající maminka.

Olga naopak zvolila svou standardní image sofistikované prostitutky, takže si oblékla barevnou tuniku od Dolce & Gabbana, která jí sotva zakrývala zadek. Vlastně se pod ní měly nosit šortky, ale kdo by nad tím přemýšlel? Protože měla stejnou velikost nohy jako já, mohla se v mém šatníku pořádně vyřádit. Po dalších deseti minutách si konečně vybrala boty na podpatku a kabelku, která k nim ladila.

„Do háje!“ zasmála se a pohlédla na hodinky. „Máme už jen patnáct minut.“ Po chvíli paniky přehodnotila situaci. „Vlastně, proč by mi měl říkat, kolik máme času? Až budeme připravené, půjdeme dolů.“

Zasmála jsem se a zatáhla ji do koupelny. Líčení a účes nám zabraly trochu času, víc, než jsme předpokládaly, ale i tak jsme to zvládly pozoruhodně rychle. Černě podmalované oči a červená rtěnka dokonale dokreslovaly můj současný obraz slušné ženy a elegantní budoucí manželky.

Když jsem vyšla z koupelny, s hrůzou jsem zjistila, že v místnosti stojí Domenico. Byl oblečený ještě mnohem rafinovaněji než obvykle. Měl na sobě černý oblek a tmavou košili a v tu chvíli mi neuvěřitelně připomínal svého bratra. Vlasy si pečlivě sčesal dozadu, odhalovaly jeho chlapeckou tvář a zvýrazňovaly velké, plné rty.

V jeden moment jsem ucítila, jak mi někdo dýchá za zády. Olga přiblížila rty k mému uchu a zašeptala v našem mateřském jazyce:

„Sakra, vidíš to? Jednou se neudržím a kleknu si před něj.“

Mladý Ital na nás pohlédl s neskrývaným pobavením, a když uplynula další vteřina a my se stále neměly k odchodu, zazubil se a řekl:

„Chtěl jsem se jen zeptat, jak se vám daří a jestli je nějaká šance, že bychom mohli vyplout ještě před svatbou.“

Vzala jsem Olgu, která už byla tak vynervovaná, že se sotva držela na nohou, za ruku, a nevzrušeně ji táhla ke schodům. Na zahradě jsme si zuly boty, vzaly je do rukou a vydaly se k přístavišti.

Sotva jsem na obzoru spatřila šedý trup Titána, rozpálila mě vzpomínka na mou první společnou noc s Massimem. Zastavila jsem se a Olga, která si toho nevšimla, mi roztržitě narazila do zad.

„Co se děje, Lari?“ zeptala se znepokojeně a zadívala se mi do tváře.

„Tam,“ řekla jsem a ukázala na jachtu. „Tam to všechno začalo.“

Přemohly mě emoce. Srdce mi bláznivě bušilo a jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, abych se co nejdříve dostala k Černému.

„Dámy mají přednost,“ ukázal Domenico na malé schůdky vedoucí k motorovému člunu a podal mi ruku.

Pohodlně jsme se usadily do bílých sedaček a po chvíli jsme už uháněli přes moře k monumentální jachtě. Olga a mladý Ital se vzájemně špičkovali a předstírali, že je to vlastně nezajímá, a já vzpomínala na naši první noc. Aniž bych si to uvědomovala, začala jsem si okusovat palec a za okamžik jsem cítila, jak se mi po těle rozlévá vlna horka. Toužila jsem po Massimovi, neviděla jsem ho, necítila jeho vůni a dotek, a přesto při pouhém pomyšlení na něj jsem byla tak vzrušená, až jsem měla pocit, že z toho exploduju.

„Nech toho, Lari,“ řekla Olga. „Vidím, co děláš s tím prstem. Ani se nemusím ptát, na co myslíš.“

Usmála jsem se, pokrčila rameny a opřela si ruce o bílou kůži sedačky. Motorový člun se pomalu přibližoval k boku jachty a já se zamyslela, proč jsem si vzala ty pitomé lodičky na jehlách. Kdybych je neměla, mohla jsem vyběhnout na palubu a běžet za Černým.

Domenico vyskočil první a pomohl nám vystoupit z člunu. Zvedla jsem oči a uviděla Massima, stojícího nahoře na schodech. Vypadal úžasně, měl na sobě šedý jednořadý oblek a bílou rozepnutou košili. Chtěla jsem ho ale tak moc, že i kdyby tam stál v klaunském kostýmu, udělal by na mě úplně stejný dojem. Rozhodla jsem se však hrát elegantní a nevzrušenou a pomalu se k němu blížila, nespouštějíc přitom ze svého rozkošného muže oči. Když jsem byla už skoro úplně u něj, natáhl ke mně ruku a bez jediného slova mě vedl ke stolu. Po chvíli se k nám posadili také Domenico s Olgou.